Агата Фърбрингър
Джералдин

Превод от английски: Пейо Пейков, 1994

chitanka.info

I

— Смятам, че можеш да бъдеш доволен, татко. Сделката с мистър Атфорд беше много успешна — Джералдин Принстън погали ръката на баща си.

Двамата пътуваха към летище „Портланд“ с черната лимузина, която Доналд Атфорд им беше предоставил.

— Да, детето ми, доволен съм. Сделката наистина е много изгодна за заводите „Принстън“. Ти също много ми помогна.

— Знаеш, че за мен няма по-голямо удоволствие от това, да те съпровождам при деловите ти пътувания — Джералдин кръстоса дългите си крака и запали цигара.

Уолтър Принстън я погледна с любов.

— Можеш да си пожелаеш някакъв подарък, скъпа.

— Ще помисля по въпроса, но отсега мога да ти кажа, че ще бъде нещо доста скъпо — присви очи тя.

Баща й кимна. Беше привикнал към ексцентричните прищевки на дъщеря си и засега богатството му позволяваше да ги задоволява. Правеше му удоволствие да я глези — просто я боготвореше. Откакто преди пет години бе починала жена му Хелън, а по-голямата му дъщеря Гейл щастливо се бе омъжила за известния адвокат Майкъл Крауфорд, единствената му радост беше да отгатва по очите желанията на Джералдин и да ги изпълнява, макар да съзнаваше, че не е правилно да я разглезва така.

На летището ги чакаше малкият частен самолет, готов за излитане. Пилотът, Джим Уотърман, ги поздрави и съобщи, че всичко е наред.

Вътрешната подредба на машината наподобяваше обстановката на екстравагантна стая. Това беше може би единственият лукс, който Уолтър Принстън си позволяваше. Налагаха му го честите полети за делови срещи.

— Искаш ли да ти налея нещо за пиене? — попита Джералдин, след като той удобно се разположи в едно от креслата и самолетът потегли по пистата за излитане.

— Да, детето ми. Би ми се отразило сега добре — въздъхна уморено. — Започвам да чувствам, че остарявам. Тези стресове ме изтощават вече.

Тя пристъпи към малкото барче и му наля уиски. Уолтър Принстън я погледна с благодарност и отпи глътка от трийсетгодишния скоч.

— Искам да се науча да пилотирам — внезапно заяви Джералдин.

Той се задави от изненада и толкова силно се закашля, че лицето му почервеня.

— Какво каза, че искаш? — попита и я погледна недоверчиво.

— Искам да се науча да пилотирам — повтори сухо Джералдин.

Уолтър с усилие си пое въздух.

— Наистина, привикнал съм с налудничавите ти желания, но това надхвърля всички граници — заяви с дрезгав глас.

— Но, татко, размисли добре. Ще бъде изключително практично за теб. Освен това, ще ти спести много време и пари, а на мен ще достави огромно удоволствие.

— За пилотиране и дума да не става! — избухна той. — Стига ми и това, че караш колата си като фурия. Сега остава да направиш рисковани и въздушните съобщения.

Джералдин се засмя. Отказът на баща й не й направи никакво впечатление. Знаеше, че рано или късно той ще отстъпи. Досега винаги бе ставало така. Желанието й да лети се засилваше от минута на минута и, когато кацнаха в Ню Йорк решението й беше вече непоклатимо.

— Джим би могъл да ми дава уроци — продължи натиска си.

— Изхвърли тази мисъл от главата си! Не желая да се подлагаш на опасности — енергично отвърна Уолтър Принстън.

— Но, татко, карането на кола не е по-безопасно от летенето.

— Само че в колата не си толкова далеч от земята.

— Това, което казваш, е ужасно старомодно, татко. Днес всички модерни жени умеят да пилотират — не отпускаше хватката си тя.

— Никак не ме интересува, какво правят днес модерните жени! — ядоса се баща й. — Ти няма да сядаш зад щурвала и точка по въпроса.

— Татенце, нали обеща да изпълниш едно мое желание — напомни му Джералдин.

— Дете, можеш да си пожелаеш всичко друго. Искаш ли нова кола или пътешествие по Европа? Ще ти разреша. Но за летене и дума не може да става! Би било по-добре да се омъжиш, за да ти изхвръкнат тия мухи от главата.

Тя презрително се намръщи.

— Да се омъжа? Пфу! Да водя еснафски и скучен брачен живот като сестра ми!

Уолтър Принстън погледна дъщеря си с присвити очи.

— Гейл и Майкъл са щастливи заедно. Какво лошо има в това? Ако не беше толкова невероятно своенравна, можеше и ти да бъдеш щастлива с Питър — отбеляза той строго.

— О, татко, надявам се, че не говориш сериозно. Да се омъжа за този толкова скучен човек? С него не бих издържала и два часа. В ума му са само професията и хобито му. Какво бих могла да правя с такъв мъж?

Джералдин повдигна тъмните си красиво очертани вежди и отметна русата си коса.

— Тогава би могла да опиташ с Денис — промърмори недоволно Уолтър Принстън.

— Пфу! Денис — повтори като ехо тя. — Той е болнав и, освен това, доста глупав.

— Боя се, че мъжът, когото ще удостоиш с благоволението си, още не се е родил — нервно отвърна баща й.

— Непременно ли искаш да се отървеш от мен, татко? — Джералдин му отправи артистичен поглед, предназначен да предизвика съжаление.

— О, не! Не! Нямам предвид такова нещо, детето ми — Уолтър нежно сложи ръка на рамото й.

— Значи за теб всички средства са добри, стига да ме откажеш от летенето — въздъхна тя. — Дори и да ме осъдиш на нещастен брак, така ли?

— Не говори такива безсмислици! — обезоръжен извика баща й.

Стигнаха до колата и Джералдин седна зад волана.

— Недей да говориш такива неща — повтори той и се настани до нея. — Знаеш чудесно, че ти желая само щастие.

— Тогава, позволи ми да се науча да летя — измърка Джералдин като котенце.

— Не! Казах ти вече, че съм против и точка по този въпрос.

— Е, добре тогава — предизвикателно рече тя и натисна докрай педала на газта.

„Ще се науча да пилотирам, независимо дали си съгласен или не! — помисли си. — В края на краищата, пълнолетна съм.“

— Представи си, Гейл, сестра ти иска да стане пилот — обяви Уолтър Принстън, когато по-късно всички седнаха в уютната трапезария на вилата.

Гейл и Майкъл се бяха отбили неочаквано и той се радваше, че се бе събрала цялата фамилия.

— Идеята не е лоша — спокойно подкрепи балдъзата си Майкъл, но Гейл се отнесе доста сдържано към налудничавото й намерение.

— Не мислиш ли, че е малко опасно? — осмели се да възрази. Тя с всеки изминат ден все повече и повече започваше да прилича на покойната им майка.

— Знаех си, че ще си на това мнение — отвърна Джералдин и се обърна към баща си. — Виждаш ли? Майкъл е изцяло на моя страна.

— Въпреки че трябва да се разбере безпокойството на Гейл. Известна опасност несъмнено има — отстъпи малко зет й.

Усмивката й се превърна в гримаса, когато забеляза, колко влюбено гледа жена си.

— Явно, че цялата фамилия се е наговорила против мен — с досада остави вилицата и бутна чинията си встрани. — Мислех, че поне ти ме поддържаш, а ето, че ме нападаш в гръб — нацупи се и го погледна с искрици гняв в очите.

— Повярвай ми, Джералдин — заувърта го Майкъл, — ние просто се безпокоим за теб.

— О! Всички сте толкова отегчителни! — тя захвърли на масата снежнобялата салфетка. — Отивам да се преоблека. След час Джейсън ще дойде да ме вземе. Отиваме на театър, а след това ще потанцуваме някъде.

— Джейсън? — Уолтър Принстън погледна изненадано дъщеря си. — Кой е пък този сега?

Джералдин не можа да прикрие триумфалната си усмивка.

— Това е моето последно завоевание. Запознах се с него на партито у Билингови. Вярно, че е глупак, но затова пък е невероятно красив и послушен — описа го с няколко думи.

— Тогава е точно за теб — забеляза сухо Майкъл, с което си спечели един унищожителен поглед.

Тя стана рязко и тресна вратата след себе си. Винаги правеше така, когато беше ядосана и Уолтър не можа да я отучи, въпреки многогодишните си усилия.

— Ох! Не е леко е нея — въздъхна той замислено.

— Сестра ми има нужда от мъж, който здраво да я хване за юздите — констатира Гейл. — Ти просто много си я разглезил, татко.

Малко по-късно, когато се бяха настанили удобно в дневната, прислужникът обяви пристигането на някой си мистър Донеган.

— Става интересно — каза възбудено иначе спокойната Гейл, като погледна с любопитство към вратата, където бе застанал млад блондин във вечерен костюм.

Уолтър Принстън стана и го поздрави със сърдечно ръкостискане.

— Джералдин ще слезе всеки момент. Ще пийнете ли нещо с нас?

— С най-голямо удоволствие, много благодаря — Джейсън Донеган леко се поклони.

Личеше си, че има добри обноски.

Уолтър му подаде чаша уиски, но преди да успее да отпие от нея, Джералдин се появи на стълбището. Беше облечена в прилепнала по тялото й рокля от смарагдовозелен жоржет и изглеждаше просто възхитително. Джейсън я поглъщаше с широко отворени от възторг очи.

— Готова съм. Можем да вървим — със заповеднически тон каза и взе чашата от ръката му.

Мина след това наперено покрай него и се отправи към вратата. Той отново се поклони, направи безпомощен жест и я последва.

— Джералдин е права. Момчето наистина изглежда много добре, но е глупак.

— Значи няма да ми помогнеш да си намеря инструктор по пилотиране — попита Джералдин по време на закуската на следващия ден.

Баща й енергично заклати глава.

— Нещата остават непроменени. Забранявам ти да вземаш уроци по пилотаж. За такава глупост няма да получиш от мене нито цент!

Тя отметна предизвикателно коси.

— Добре, така да бъде — рече раздразнено и стана. — Имам да уреждам някои неща в града — целуна го по бузата и излезе от трапезарията.

Уолтър въздъхна. Надеждите му обаче бяха напразни, защото Джералдин възнамеряваше да действа на своя глава и даже имаше конкретна идея. Пристигна на летището и паркира. След това се запъти към хангара, в който се намираше частният самолет на баща й. Още отдалеч забеляза Джим Уотърман. Беше зает с преглед на машината. В задълженията му влизаше, освен пилотирането, и техническата поддръжка.

Решително се отправи към него.

— Мис Принстън? — изненада се той. — Баща ви не ми е казал, че ще има нужда от мен днес.

Избърса лицето си с омаслена ръка. Комбинезонът му също беше изцапан е масло.

— Татко наистина не се нуждае от вас сега.

— Желаете ли да летите някъде днес? — попита я вежливо.

— Искам само да разгледам самолета. Знаете ли, Джим, много се интересувам от техника. Просто ме увлича, а още по-увлекателно ми се струва, да можеш да полетиш на този сандък — погъделичка самочувствието му, като му отправи една от най-чаровните си усмивки.

— Имате право — съгласи се Джим. — Това е прекрасно усещане. Затова, впрочем, и станах пилот. Въпреки че имам повече от три хиляди часа във въздуха, всеки нов полет ме опиянява. Там горе се чувствам наистина освободен — замечтано погледна към небето.

— Знаете ли, Джим, това е и моя мечта — да се рея в пространството. Но за нещастие, баща ми е решително против.

— Разбирам го. В края на краищата, не е съвсем безопасно — отговори Джим, без да долови вътрешното й раздразнение.

— Не го намирам за по-опасно от шофирането.

— Все пак има огромна разлика. Във въздуха трябва да се съобразяваш със съвсем други неща.

— Не разбирам. Какво толкова особено има в това да караш самолет?

Той се усмихна снизходително.

— Виждате ли, при шофирането, например, нямате никаква нужда от навигация. Пътувате по асфалтирани пътища и се ориентирате по пътните знаци. Във въздуха наистина също има пътища, по които трябва да се следва курса, но за ориентация ви е необходим компас и много други неща.

— Бихте ли ми обяснил по-подробно?

Джим я погледна и поклати глава.

— Както сама казахте, баща ви е против. Ако наруша разпорежданията му, чисто и просто ще ме изхвърли.

— Но той няма да научи, Джим. Освен това, вие ще ме посветите само в някои теоретични постановки.

— Мис Принстън, аз не съм инструктор… — уклончиво отвърна Джим.

— Но аз искам само да ми обясните как работят уредите. Нямам намерение да летя. Просто изпитвам интерес към техниката. Освен това, никога не съм сядала в кабината на пилота и ще ми бъде много забавно.

Джералдин го погледна изпод дългите си извити мигли.

Джим не можа да устои на този поглед.

— Е, добре. Това вероятно не е забранено — съгласи се той накрая и й направи знак да го последва.

Джералдин правеше усилия да се държи колкото се може по-свободно и непринудено, когато Джим я въведе в кабината и й предложи с жест мястото на втория пилот.

Първо й разказа за значението на уредите за управление, а после премина към функциите им. Високомер, уред за измерване на налягането на маслото, компас, измерител на скоростта на вятъра, радар. Главата й се замая. Трябваше да си признае, че наистина разликата между самолета и колата е значителна. Стигнаха и до радиопредавателя. Джим й обясни, как се осъществява радиовръзката, и какво представлява специалният език, който ползват пилотите и диспечерите. Показа й как се попълват документите за всеки полет и как се определя курса на самолета.

— Това беше само едно бегло запознанство с пилотирането — завърши почти едночасовата си лекция.

— И какво? Сега остава само да полетя?

Той се разсмя.

— Да, остава само да полетите.

Когато напускаше самолета, Джералдин вече беше убедена, че управлението му не е чак толкова сложна работа.

— Утре ще дойда пак. Ще видим, дали съм запомнила нещо от обясненията ви.

И наистина, през следващите дни тя прекара доста време в кабината на малкия самолет.

Беше й ясно, че Джим няма да я допусне да полети, но беше сигурна, че все някога ще постигне целта си. В края на краищата, едва ли щеше да бъде толкова трудно да си намери подходящ инструктор.

Като прелистваше някакво списание, се натъкна на една обява на градския аероклуб, която гласеше, че есенният курс за пилоти започвал след две седмици.

„Ето къде ще опитам. Там сигурно има добри инструктори.“ Незабавно набра номера от обявата.

— Разполагате ли с инструктор, при когото бих могла да вземам уроци? — осведоми се учтиво.

— В момента не можем да ви помогнем, мис — отговори й мъжки глас от другия край на линията. — Много сме заети с подготовката на курса.

Но Джералдин никак не се впечатли от отказа.

— Слушайте. Името ми е Джералдин Принстън, ако това ви говори нещо, и веднага искам да ми бъде осигурен учител — заяви високомерно.

— О! Мис Принстън! Един момент, моля. Ще проверя дали мога да освободя за вас подходящ човек.

Докато чакаше, тя нервно почукваше по слушалката с дългите си лакирани нокти.

— Вижте, мис Принстън, утре следобед мога да ви поверя на един от най-опитните ни инструктори. Името му е Декс Паркър. Към шест часа ще бъде на ваше разположение — съобщи и мъжът отсреща.

— Добре, нека бъде така — „великодушно“ се съгласи Джералдин и затвори телефона.

„Е, татко, сега ще видиш. Дъщеря ти винаги е съумявала да постигне своето. Ще останеш много, много учуден. Отсега си представям физиономията ти, когато ме видиш зад щурвала на нашия самолет.“

II

— Много весела ми изглеждаш днес — забеляза Уолтър Принстън, когато седнаха да обядват.

— Просто настроението ми е добро.

— Какво смяташ да правиш следобед? — осведоми се той, зает с освобождаването на омара от бронята му.

Джералдин без ентусиазъм порови с вилицата в чинията си и леко повдигна рамене.

— Не съм решила още — излъга, без да й мигне окото. — Ще мина, може би, по магазините. Трябват ми някои неща.

Баща й въздъхна.

— Значи още един следобед, който ще ми струва доста скъпо.

— Татко, държиш се така, сякаш си, притиснат от бедност, а всъщност притежаваш милиарди. Притесняваш се за някакви си жалки стотина долара, които сега са ми необходими.

— А защо мислиш, че ги имам тези милиарди? — поучително забеляза той. — Винаги съм се стремил да не пилея излишно пари!

— Зная. И сега разглезената ти дъщеря ще пропилее всичко. Така си мислиш, нали?

— Ако продължаваш да харчиш така безразборно, скоро твоята част от наследството ще се стопи — опита се да я вразуми Уолтър, без да храни особени надежди за успех.

— О, татко, не пресилвай нещата. В края на краищата, не си купувам всеки ден нова спортна кола.

— Всеки ден не, но на всеки шест месеца — уточни. — Знаеш ли по колко време карах колите си едно време?

— Знам. Това вече си ми го разказвал поне сто пъти — направи гримаса Джералдин.

— Вие, младите хора… — започна Уолтър с поучително вдигнат пръст.

— … просто не знаете цената на парите. Пилеете с шепи онова, което бащите ви с труд са успели да съберат — завърши вместо него. — Моля ти се, татко, спести ми поученията си. Не искам да те слушам повече — избухна тя. — Не одобряваш дори и най-малките ми удоволствия.

— Не, детето ми, не исках да кажа това. Добре го знаеш — отстъпи веднага баща й. — Върви сега да се забавляваш.

— Ето, че ми развали целия следобед — нацупи се Джералдин като малко, упорито дете.

— Моля те, забрави какво ти казах. Винаги съм изпълнявал всяко твое желание — Уолтър отиде при дъщеря си и я целуна нежно по меката руса коса.

Тя незабележимо се усмихна. Знаеше, че може да го върти около малкия си пръст.

— Какво става с този Джейсън? Намирам го за доста симпатичен.

— Той просто не ми подхожда — въздъхна театрално Джералдин. — Мъжете просто не ме разбират.

— Аз те разбирам, любов моя — успокои я Уолтър.

— Надявам се, че Кевин също — неочаквано каза тя и мечтателно погледна нагоре.

Уолтър Принстън изумено я погледна.

— Кой, за Бога, пък е този?

— Запознахме се на дансинга и довечера имам среща с него. Покани ме на едно парти.

Той поклати глава.

— Вече трудно се ориентирам в тълпата твои обожатели — констатира и избърса устата си със салфетката. — Би трябвало да знаеш какво правиш. В края на краищата, вече си достатъчно голяма. А сега аз трябва да се връщам в бюрото.

Стана и я целуна нежно за довиждане.

— Бедният татко — продума Джералдин с усмивка, когато баща й излезе от трапезарията.

После погледна часовника си. „Два часа! Значи до първия урок ми остават още четири часа.“ Беше възбудена. Мислите й се объркваха. „Какво да си облека?“ Постоя в нерешителност пред грамадния, претъпкан с дрехи гардероб. Най-после изборът й падна върху джинси и пуловер, а отгоре си облече спортен блузон.

Малкото летище, предназначено за спортни самолети, се намираше в другия край на Ню Йорк. Добра се до него за повече от час. Уверено се запъти към контролната кула, в която се помещаваше клубът. Вътре нямаше никой. „Как беше името на инструктора?“ Джералдин трескаво се мъчеше да си го спомни, но усилията й останаха напразни.

Бавно се упъти към хангара. Изведнъж се чу шум на мотор и недалеч от нея кацна малка спортна машина.

От кабината слязоха мъж и жена.

„Сигурно това е инструкторът“ — помисли си и с раздразнение хвърли поглед на изящния си часовник. Стрелките показваха четвърт час закъснение след уговореното време.

— Как смеете да ме карате да чакам толкова дълго?! — нахвърли се върху мъжа в бял комбинезон, без да погледне жената до него. — Плащам добри пари и мога да изисквам поне точност. Аз съм Джералдин Принстън и не съм свикнала да чакам — добави надменно.

Лестър Джонсън погледна неразбиращо наперената красива блондинка. Тъкмо се накани да я попита, какво точно иска от него, когато си спомни последните й думи: „Плащам добри пари за тези уроци…“.

„Ясно! Тази прелестна мацка ме взема за инструктор по летене.“

Гневът му, предизвикан от агресивното й поведение, мигновено се изпари. Изведнъж ситуацията му се стори доста забавна и желанието му да се разправи с това красиво като мечта същество изчезна.

— Слушайте… — опита да се включи в разговора червенокосата му спътничка, но той я прекъсна с жест.

Лаура гневно прехапа устни.

— Много съжалявам за закъснението — Лестър повдигна рамене и едва сдържа усмивката си, — но понякога учениците не могат да усвоят бързо материала.

Явно забавляващ се, хвърли многозначителен поглед към придружителката си. В очите на Лаура блеснаха гневни искри. Беше забелязала с какъв интерес годеникът й съзерцава тази блондинка и в гърдите й се надигна вълна от пареща ревност.

Джералдин изгледа пренебрежително младия мъж.

— С мен няма да имате такива проблеми — отвърна. — Ще ми трябват не повече от десет часа, за да усвоя всичко.

— Прекрасно — прозвуча ироничният му отговор. — Точно такива ученици ми допадат най-много.

Вече беше успял да си състави мнение за нея. „Красиво, разглезено зверче, което не може да търпи никакви забележки. Ще й дам да разбере!“

— Е, какво чакаме още? Да вървим.

Направи приканващ жест е ръка и Джералдин се отправи към самолета, като мина гордо покрай него.

— Ти сериозно ли мислиш да даваш уроци на малката? — изсъска Лаура.

— Сама чу, че имала нужда от инструктор по летене. Не мога да я зарежа така.

— Обясни й, че е станало недоразумение — с негодувание настоя тя. — Кажи й, че не си инструктор, че се казваш Лестър Джонсън, и че си един от шефовете на самолетостроителна фирма!

— После — каза й, като бегло я целуна по бузата.

Лаура гневно тропна с крак и, без да се обръща, напусна летището.

— Мисля, че е по-добре да се изместите на другата седалка — каза й Лестър с усмивка.

Естествено, Джералдин беше заела пилотското място.

— Но аз искам да се науча да летя!

— Разбира се. Но първо трябва да изслушате обясненията ми.

Тя обаче не се помръдна.

— Няма какво да ми обяснявате — заяви високомерно. — Познавам всички уреди и функциите им също.

— О, чудесно! Но след като знаете всичко, за какво ви трябвам аз?

— За да получа пилотска книжка, все пак имам нужда от присъствието на инструктор, ако не се лъжа — отвърна му заядливо.

— О, да — съгласи се Лестър. — Обикновено е така, но доколкото мога да преценя, вие сте в състояние да намерите начин да се снабдите с нея и без моето участие — разсмя се той.

— Вие какво, подигравате ли ми се — разсърди се Джералдин. — Не се нуждая от вашите подмятания. Аз съм Джералдин Принстън и…

— … това го казахте вече — сухо забеляза Лестър.

— Аз съм Джералдин Принстън, дъщерята на Уолтър Принстън — милиардерът…

— … това не го бяхте казала досега!

Тя кипеше от ярост. „Какво всъщност си въобразява този мъж, та си позволява да ме прекъсва така?! Е, ще му покажа къде зимуват раците!“

— Мога да си намеря и друг инструктор! — заяви троснато.

Лестър, който все още стоеше до нея в очакване креслото на пилота да бъде освободено, се престори, че си отива.

— Действайте тогава.

Джералдин прехапа устни. Беше решила да вземе първия си урок още днес. Търсенето на нов инструктор сигурно щеше да отнеме няколко дни. Беше принудена да отстъпи. Скърцайки със зъби от гняв, зае мястото на втория пилот.

— Е, добре, останете — извика след него, а мислено си рече: „На всяка цена трябва да си намеря друг инструктор! По-късно“.

— Браво! Така е по-добре — ухили се Лестър.

— Не си въобразявайте, че ще отстъпвам вечно! — изсъска тя. — Правя го сега, защото това е първият ми учебен час!

— Можете пак да заемете пилотското място — разпореди се отново Лестър.

— Какво-о-о! Какво си въобразявате? Не сме на детско представление. Що за безобразие е това?!

— Мислех си, че искате да се научите да летите — спокойно й отговори. — Щом желаете това, трябва да сте в пилотското кресло.

Той небрежно се облегна на седалката.

— Исках само да ви стане ясно, че дисциплината и подчинението са важна част от поведението на всеки човек, имащ отношение към авиацията. Между другото, името ми е Лестър Джонсън.

— Не искам да ви лъжа, че ми е приятно — надменно му отвърна Джералдин.

Трябваше обаче да признае, че мъжът до нея бе страхотно привлекателен и притежаваше неотразим чар, въпреки нахалното си държание. Черната му коса падаше предизвикателно върху челото, а погледът на тъмносивите му очи я караше да чувства слабост в коленете. Загорялото му от слънцето лице имаше много правилни и хубави черти. Много отдавна не беше срещала толкова вълнуващ мъж. Мускулестото му тяло се открояваше под пилотския комбинезон и излъчваше смайваща еротичност.

Лестър се усмихна.

— Ще свикнете с мен.

— Едва ли ще стане. Нашето познанство сигурно няма да продължи дълго. Нямам намерение да се занимавам с вас повече, отколкото е необходимо, защото обучението ми няма да отнеме повече от десет часа.

— Ще видим — лаконично отбеляза той и затегна предпазния колан. — Какво чакате още? Палете мотора!

Джералдин се огледа наоколо.

— Що за самолет е това?! — изруга.

— Какво имате предвид?

— Къде е ключът за запалването? Може би го държите в джоба си.

Лестър избухна в смях.

— Принцесо — рече, като се поуспокои малко, — тази машина няма ключ. Има само стартов лост.

Тя се почувства малко объркана.

— Не разбирам, какво смешно има тук! — раздразнено отметна коси. — Всяка машина има различна конструкция.

— Дълбокоуважаема госпожице, струва ми се, че някъде допускате грешка. Това нещо, в което се намираме сега, не е автомобил. Не познавам такъв тип самолети, които имат нужда от ключ за стартиране — отбеляза спокойно, но все пак малко иронично Лестър.

На Джералдин и през ум не й мина да си признае, че не е била права.

— Сигурна съм, че пилотът на частния ни самолет винаги има ключ в себе си — заяви наперено.

— Какво от това? Аз също винаги нося със себе си разни ключове. За колата, за жилището…

— Вие сте просто непоносим! — подскочи тя.

— Откъде сте толкова сигурна. Та вие изобщо не ме познавате — парира веднага Лестър.

Играта го забавляваше и от минута на минута засилваше убеждението му, че на тази разглезена госпожичка трябва да се натрие хубавата муцунка.

Джералдин безпомощно оглеждаше многобройните уреди пред себе си. Теоретичните познания, които беше получила от Джим Уотърман, внезапно се бяха изпарили от главата й. Не можеше да си спомни нищо.

— Ето, това тук е лостът за стартиране — обясни й Лестър спокойно. — А сега, запалете мотора.

Тя отново се окопити и възвърна дързостта си.

— И сама щях да се оправя! — заяви безапелационно и силно дръпна лоста.

С оглушителен шум моторът заработи веднага.

— А сега закопчайте предпазния колан — нареди й Лестър и скръсти ръце пред гърдите си. — Поне това умеете — с иронично одобрение забеляза той, след като Джералдин го пристегна. Тя му хвърли унищожителен поглед.

— А сега, лоста за подаване на газ.

„Лостът за газ? — Джералдин трескаво се мъчеше да си припомни. — Да, трябва да беше това.“ С рязко движение го натисна надолу и машината направи подскок напред. Изплашена, веднага го отпусна.

— Действайте с чувство — усмихна се Лестър.

— Във ваше присъствие чувствата едва ли биха дали кълн — отвърна тя през зъби.

— Искате ли да направите един опит в тази насока? — контрира той развеселен и без сянка на обида. — С удоволствие бих ви предавал уроци и по тази част.

— Да не сте посмял! — извика Джералдин, като забеляза опита му да се премести по-близо до нея.

Бързо хвана лоста отново, но този път го придвижи надолу плавно.

Машината бавно се задвижи по пистата.

„Прекрасно чувство“ — мислеше си, съвсем забравила за мъжа до себе си. Смело натискаше лоста. Движеха се все по-бързо и по-бързо. Краят на пистата приближаваше.

— Струва ми се, че искахте да летите. Да карате кола и без това можете — забеляза Лестър.

— Какво трябва да направя сега? — отчаяно попита тя и стисна с две ръце лоста.

— Летете.

— Да, но как?

— Вдигнете този сандък във въздуха! — Лестър се мъчеше да надвика оглушителния шум на мотора.

— Но къде е лостът?

— Трябва да придърпате към себе си щурвала. Но действайте внимателно. Надявам се, че не искате да направим лупинг?

Джералдин изпълни разпореждането му, но движението се получи не съвсем плавно. Машината подскочи във въздуха и се тръшна обратно на пистата.

— Е, нищо. За начало не беше толкова зле — констатира той, но в гласа му се прокрадваше подигравателна нотка.

— Не беше зле? Какво означава това? Когато вие го правехте за първи път, по-добре ли беше?

— Сигурно не. Но както вече ви казах, липсва ви чувство, а то е необходимо в почти всички области — и особено в авиацията. Сега обърнете назад и започнете старта отново.

— Да обръщам? — възкликна Джералдин слисано.

— Да. Необходимо е. Ако си дадете труда да погледнете през прозореца, сама ще установите, че пистата свършва дотук.

Тя гледаше доста безпомощно.

— Завъртете руля наляво. Същото е като при колата.

Подчини се и направи ляв завой, въпреки че движението се получи на тласъци.

— Опитайте да подавате газ по-плавно.

— Но аз подавам плавно — запротестира Джералдин. — Причината навярно е в самолета.

— Трябва да извините машината. Прави първия си полет и вероятно е малко нервна — засмя се Лестър.

Тя не му отговори. Хвърли му само хаплив поглед и насочи самолета към командната кула.

— Дайте отново ляв завой — изкомандва той. — След това рулирайте бавно към стартовата линия.

Подчини му се безмълвно. Не искаше да се кара с мъжа, в чиито ръце по силата на обстоятелствата се намираше.

— Така. Сега всичко още веднъж.

Джералдин пое дълбоко въздух и се приготви да подаде газ.

— Стоп! — извика Лестър и тя уплашено подскочи. — Забравихте нещо.

Не се сещаше, какво беше пропуснала. Според нея нямаше какво друго да прави, освен да започне да подава отново газ.

— Преди всеки полет задължително се иска разрешение за излитане!

— Разрешение за излитане? От кого?

— От диспечера в кулата, който следи положението по пистата, но в днешно време това го знае всяко дете.

— Разбира се! Наистина ли мислите, че не зная това? Просто от вълнение забравих.

— Вие се вълнувате? Няма защо. Нали седя до вас — усмихна се Лестър и се облегна в очакване назад.

Джералдин погледна неуверено уредите.

— Какво трябва да правя сега?

— Мислех, че знаете. Вие сте, както се казва, стар боец.

Лестър се забавляваше. Правеше му удоволствие да я дразни. Искаше да пречупи високомерието й. Трябваше да си признае, че тя му харесваше. Харесваше му даже повече, отколкото бе допустимо за един сгоден мъж. Но в момента наистина не му се удаваше да мисли за Лаура. До него седеше едно възхитително същество, което се нуждаеше от един добър урок.

— Подло е от ваша страна да се възползвате от зависимото ми положение! — възмути се Джералдин.

— Исках само да ви дам възможност да приложите знанията си на практика — той я погледна с искрящи очи.

— Работата е там, че отдавна не съм практикувала — наведе глава Джералдин.

— Защо тогава не ме помолите да ви помогна? В края на краищата, не мога да гадая, какво знаете, и какво не.

— Не зная името на този модел.

— Надписът стои точно над главата ви.

— Но това са само някакви букви! Този самолет няма ли име?

— Това е името на машината — търпеливо й обясни Лестър. — Знаете ли езика, който използват летците?

— Разбира се, че го знам — тръсна глава Джералдин.

— Е, в такъв случай, обадете се на кулата!

„Сега трябва да внимавам да не допусна грешка — мислеше си тя. — Не бива да му давам допълнителен повод за присмех!“

Взе микрофона, който висеше на някакъв апарат, приличащ на радио. Беше виждала много пъти по филмите, как се установява радиовръзка.

— Ало кулата, ало кулата — произнесе с неуверен глас. — Тук е Ди-Ей-Си-Ти, номер двеста и четиринайсет.

Казвам се Джералдин Принстън и моля да ми разрешите излитане.

Почака малко, но никой не й отговори.

— Трябва да изключите микрофона, иначе няма да чуете отговора от кулата — обясни й Лестър.

Тя го послуша, но не чу нищо друго, освен силно пращене.

— Повторете обаждането!

— Тук е Ди-Ей-Си-Ти, номер двеста и четиринайсет. Джералдин Принстън моли разрешение за излитане.

— Ей! Какво става там? — прозвуча изведнъж мъжки глас. — Някой иска да се свърже с мен ли? Лестър, ти ли си това?

— Извинявай, Том. Имам тук един новак!

— Можеш да му обясниш как се прави връзка — прозвуча отново гласът през смях.

— Окей, Том, сега ще се обадя пак! — Лестър изключи предавателя. — Мислех, че владеете езика на пилотите — ухили се той. — Е, добре. Ще ви покажа, как става това. Внимавайте! — включи отново радиостанцията и натисна копчето на микрофона. — Кулата, Ню Йорк, Истърн. Тук Делта, Ехо, Чарли, Танго — две-едно-четири. Моля разрешение за старт. Приемам.

— Окей, Делта, Ехо, Чарли, Танго — две-едно-четири. Разрешавам излитането от писта номер едно. Приемам.

— Разбрах ви, кула, Ню Йорк, Истърн. Край — потвърди Лестър и изключи предавателя.

— Така. Сега можете да стартирате.

Джералдин плавно подаде газ.

— Следете скоростта. При сто и двайсет мили бавно издигнете машината и наберете петстотин фута височина. Високомерът е горе вдясно.

Тя стисна здраво лоста за управление. Ръцете й се овлажниха. Очите й бяха вперени в стрелката на уреда. Когато тя достигна цифрата сто и двайсет, внимателно изтегли към себе си лоста. И наистина, самолетът повдигна нос и се откъсна от земята. „Аз летя!“ Като че ли мравки полазиха гърба й. „Наистина съм във въздуха!“

— Внимавайте за височината — предупреди я Лестър. Когато достигнаха зададените петстотин фута, заповедническият му глас прозвуча отново:

— Сега бавно върнете лоста обратно! Джералдин беше изпаднала в такава дълбока еуфория, че не забеляза, как отклони лоста повече, отколкото трябваше. Машината наведе нос и премина в пикиране. От устата й се изтръгна уплашен вик.

— Овладейте машината! — извика й Лестър.

— Но как?

— Преминете в издигане! След това дръжте хоризонталата. И най-важното, подайте газ! Иначе ще изгубим скорост и ще се разбием!

Криво-ляво, удаде й се да овладее самолета и да премине в хоризонтален полет. При изпълнение на маневрата, дъхът й беше секнал и сега с облекчение дълбоко си пое въздух.

— Добре свършена работа — похвали я Лестър.

А не трябваше да го прави. Тя така се изненада, че отново отклони лоста и самолетът премина в „свредел“.

— Не можете да понасяте бремето на похвалите — забеляза Лестър, след като отново го овладя.

— Вие ме разстройвате — промърмори Джералдин.

— Не сте първата жена, която твърди това.

— Вие наистина не приемате нищо на сериозно — тя отпусна за секунда лоста и му хвърли гневен поглед.

В същия момент машината отново заби нос надолу и започна да се клатушка на всички страни. Ужасена, Джералдин отново се вкопчи в управлението и след кратка борба изравни полета.

— Мисля, че за днес стига — въздъхна Лестър. Тайно трябваше да си признае, че „малкото зверче“ го беше поизнервило.

— Бавно завийте надясно, но внимателно! Снижете се след това плавно до двеста фута.

Джералдин допусна поредната си грешка и самолетът пропадна на сто фута.

— Издигнете до двеста фута и едновременно подайте газ!

Тя изпълни нареждането и с облекчение забеляза, че машината се върна на необходимата височина.

— Не прилича съвсем на детска игра, както си мислехте в началото, нали?

— О, съвсем просто е. Само дето с тия ваши поучения ми пречите да се съсредоточа.

Лестър просто онемя. „С тази малка вещица наистина е доста трудно да се справиш. Вероятно ще се наложи да опитам с по-крути методи.“

— Ето, там е летището. Спуснете до сто фута и намалете скоростта.

Джералдин се подчини. Стараеше се да води машината колкото се може по-плавно.

— Окей. Така е добре. Поддържайте тази скорост и внимавайте за височината. Сега малко вдясно — точно към пистата за кацане. Спускайте се надолу, но много бавно. Добавете малко газ.

Колелата докоснаха бетона. Самолетът подскочи, след това отново твърдо стъпи на пистата и пак подскочи във въздуха като гумена топка. Лестър удари главата си в тавана. Най-после Джералдин успя да задържи машината върху земята.

— Сега натиснете леко спирачките. Не така рязко! Да, така е добре. Внимателно!

Със свирещи гуми самолетът започна да губи скорост и накрая спря.

Лестър доволен я погледна.

— Е, вярвате ли вече, че десет учебни часа ще са ми достатъчни? — попита Джералдин и високомерно повдигна вежди.

Той избърса с опакото на ръката си капките пот, стичащи се по челото му. Радваше се, че отново има твърда почва под краката си.

— Без съмнение — отвърна й с крива усмивка. — Вие имате талант.

— Знаех си, че рано или късно ще ви се наложи да признаете това — Джералдин го погледна победоносно. — Да вкарам ли машината в хангара?

— Не! Не, за Бога! Сам ще го направя — бързо реагира Лестър.

— Е, добре. Тогава аз слизам. Кога е следващият урок?

Сега беше удобният момент да й обясни, че не е инструктор по пилотаж, за какъвто го вземаше. Но Лестър трябваше да признае пред себе си, че както ситуацията, така и младата жена му се нравеха, и че би искал да я види отново. Това момиче го беше очаровало и бе събудило у него чувства, каквито никога не бе изпитвал към Лаура.

— Какво ще кажете за утре? — предложи й.

— Да. Ще ми бъде удобно — вирна си носа Джералдин. — Надявам се, че дотогава ще успеете да се съвземете. Предлагам да направим глобална сметка за заплащането на десетте часа наведнъж.

Той отново онемя. Такова самочувствие и надценяване на собствените си възможности не беше срещал досега. Докато успее да си възвърне дар словото, Джералдин беше вече слязла по стълбичката и му извика през отворената врата:

— Утре по същото време. Този път се постарайте да бъдете точен.

— Добре ли прекара днес? — попита Уолтър дъщеря си, когато вечерта се бяха разположили удобно в креслата.

— Да, беше много хубаво — отговори тя с двусмислена усмивка.

— Това ме радва. Слушай. Имаш ли желание да дойдеш утре с мен? Налага се да прескоча до Чикаго. Случили са се неприятности във филиала на завода и трябва лично да уредя нещата. Уилис ми се обади по телефона. Работниците заплашвали със стачка.

— Не, татко. За съжаление утре имам насрочена среща. Още повече, че в този случай едва ли ще мога да ти бъда в помощ.

— Жалко! Това ще бъде първото ми пътуване без теб.

— Ще го преживееш някак — усмихна се Джералдин. — Докога ще бъдеш там?

— Може би ще се наложи да поостана няколко дни. Ще наредя на Хенри да ми опакова някои неща. Какво ще правиш през това време?

— Не се тревожи за мен. Ще се забавлявам някак си.

— Ще се срещнеш ли с Джейсън или с оня Кевин?

— Джейсън? О, не, татко. Той не представлява нищо за мен. Обясних му да не си прави труда да се влачи повече подире ми — махна презрително с ръка.

Уолтър въздъхна.

— Ако я караш по този начин, един ден ще свършиш като стара мома.

— Наистина ли мислиш, че с мен може да се случи такова нещо — нацупи се тя.

— Дете! Ти си красива, богата и имаш всички качества на жена, но ако бъдеш все така взискателна, някой ден мъжете ще се отчаят и ще престанат да те търсят — опита се да я поучи баща й.

— Какво мога да направя, като всичките са толкова скучни, глупави и кухи.

— Може би, причината се крие в теб? Мислила ли си по този въпрос?

— Как ти хрумна такова нещо! Не, татко. Сигурна съм, че не. Освен това, имам още толкова много време. Сега съм едва на двайсет и четири и просто не разбирам, защо толкова много бързаш да ме омъжиш!

— Не, не бързам, детето ми. Но погледни сестра си. Тя е щастлива и аз бих бил много по-спокоен, ако и ти си щастлива.

— Татко, но аз съм щастлива! — увери го Джералдин. — Мога да правя, каквото си искам. Ако бях омъжена, винаги щях да имам около себе си някой, който ще ми нарежда как да живея. Искаш ли да ти налея едно питие?

— Не. Благодаря, скъпа. Смятам да си легна по-рано. Денят беше много напрегнат, а и утрешният няма да е лек — Уолтър стана и целуна русата копринена коса на дъщеря си.

— Приятни сънища, татко. Аз ще почета още малко — тя го погледна с любов.

Той беше единственият мъж, когото обичаше. Поне засега.

Внезапно се сети за онзи Лестър. „Изглеждаше дяволски добре.“ Не можеше да не си го признае. Беше мъж, който би могъл да накара всяка жена да мечтае за него.

Сви се в ъгъла на удобното кожено канапе и отвори книгата, но някак си не можа да се съсредоточи. Непрекъснато пред очите й бе образът на „инструктора“ с омайващите сиви ириси и невероятно чаровната усмивка. Напразни останаха опитите й да изтрие тази картина от съзнанието си. Тръпки я побиваха, щом си представеше атлетичното му тяло. Не беше й се случвало подобно нещо досега.

„Та той е само един обикновен инструктор по летене — опитваше се да си внуши. — Освен това е много арогантен, самонадеян и самомнителен. Ще вземам само уроци при него и нищо повече!“

И все пак се наложи да се съгласи, че отсега се радваше на утрешния ден, и че примираше от желание да седне зад щурвала.

„Ще поставя този високомерен тип на мястото му! — закани се. — Още няколко часа летене и не той ще определя какво трябва да правя“.

Дълго не можа да заспи. Беше нервна и на закуска слезе малко бледа и уморена.

— Какво става с теб? Да не би да си болна? Да отложа ли пътуването си? — загрижено я посрещна Уолтър Принстън.

— Не, не, татко. Не се тревожи. Просто малко ме боли глава. Бързо ще ми мине.

— Може би имаш нужда от нещо?

— Не, благодаря ти — усмихна му се мило Джералдин.

— Е, скъпа, аз тръгвам тогава. Ще се чуваме по телефона. Не зная, колко дълго ще ми се наложи да остана в Чикаго. Мога само да се надявам, че няма да се проточи много.

Прегърна я през раменете и още веднъж я целуна нежно по челото.

— Радвам се все пак, че се отказа от мисълта да вземаш уроци по пилотаж — прошепна й.

Тя леко потръпна.

— Да, мисля, че все пак е доста опасно — изтърси, без да й мигне окото.

След като баща й излезе, седна отново на масата. Не й се ядеше. Разсеяно разбърка кафето си. Мислите й вече бяха заети с предстоящия урок. Непрекъснато си преповтаряше действията, които трябваше да предприема по време на полета.

„Първо — документите, второ — разрешението за излитане, трето — щурвала, след това с чувство към машината да подам газ, да вдигна скорост сто и двайсет мили, бавно издигане до петстотин фута, след което да премина към хоризонтален полет. Как точно трябваше да се изразя на езика на пилотите? Делта, Ехо, Чарли, Танго — две-едно-четири, повтори си мислено“. Сега вече беше сигурна, че ще се справи.

„Не бива да давам никакъв повод на този Лестър Джонсън да започне пак с поученията си!“

Стана и се отправи към банята. Пусна душа и подложи тялото си под хладната водна струя. Докато натриваше кожата си с ароматния лосион, мислите й отново се върнаха към него. „Чувството от плъзгането на силните му добре поддържани ръце по тялото ми вероятно ще бъде прекрасно! Той сигурно умее да бъде и безкрайно нежен…“

III

— Ще се видим ли днес следобед, скъпи? — влюбено погледна годеника си Лаура.

Лестър малко се смути.

— За съжаление, ще се освободя едва привечер — избягна погледа й, като съсредоточи цялото си внимание върху стека пред себе си.

— Сигурно имаш някакъв служебен разговор?

Той отрицателно поклати глава.

— Нали си спомняш онази малката, която вчера ме взе за инструктор по пилотаж. Обещах й още един урок за днес.

— Какво? — извика Лаура толкова силно, че останалите посетители на малкия ресторант учудено извърнаха глави към тях.

— Лаура, моля те, по-тихо! Гледат ни!

— Никак не ме интересува — изсъска тя. — Защо не си й обяснил, кой си всъщност? — зелените й очи ядно заблестяха.

Лестър смутен прокара ръка през черната си коса.

— Виждаш ли, просто нямаше подходяща възможност. Малката просто е побъркана на тема летене.

— Да не би ти да бъркаш нещо? Дали е побъркана само по летенето? — прозвуча остро гласът й.

— За какво намекваш? — погледна я неразбиращо.

— Е, добре. Може да е побъркана по теб. „Малката“ е точно от този тип жени, които винаги постигат това, което поискат.

Лестър се разсмя.

— Що за абсурдни мисли минават през главата ти, скъпа. Това малко зверче ясно ми даде да разбера, че не може да ме понася. Единствената й цел е, да се научи да лети и по някаква причина желае това страстно.

— Искаш да кажеш, че те използва само като средство за постигане на целта си? И искаш да ме накараш да ти повярвам? — Лаура пощипваше нервно крайчеца на ухото си. — А как стоят нещата при теб, мили? За какво я използваш ти?

— Моля те, Лаура, остави тези хапливи забележки. Ставаш смешна с твоята необоснована ревност.

— Имам всички основания да ревнувам. Тя съвсем не изглежда толкова зле. Какви други причини можеш да имаш, за да продължаваш да играеш ролята на инструктор?

— Просто цялата тази работа ме забавлява. И престани, моля те, да драматизираш нещата. Все някой ден ще й призная, че не съм това, за което ме взема.

— Не някои ден. Искам това да стане още днес! — настоя със суров, нетърпящ възражения тон Лаура.

— Е, добре. Ще видим — промърмори Лестър и отново се зае със стека си.

— Недей да очакваш, че ще се примиря толкова лесно — заплаши тя и след кратка пауза с нежност добави: — Ти знаеш, че те обичам.

— Но, Лаура — опита се да я успокои Лестър, — тази Джералдин Принстън е само едно малко разглезено момиче и с поведението си заслужава да й бъде даден хубав житейски урок.

— Не виждам, защо точно ти трябва да се заемаш с възпитанието й — нацупи се годеницата му.

— Скъпа, ще уредя недоразумението. Нека не говорим повече за това — той не можеше да прикрие раздразнението си.

— Както желаеш — недоволно се намръщи Лаура.

— Едно нещо ще ти кажа със сигурност — няма да допусна да те отнемат от мен. Ще…

— Остави. Съмненията ти са съвършено неоснователни. Знаеш много добре, че и аз те обичам.

Не беше лесно да я убеди. Най-добре щеше да бъде за в бъдеще да крие „инструкторската“ си дейност. И точно в този момент Лестър взе решение да не прекъсва уроците с Джералдин. Наистина, току-що бе уверил Лаура в своята любов, но самият той вече се съмняваше в нея. Хубавото своенравно момиче като че ли го бе омагьосало. Нещо го принуждаваше да мисли непрекъснато за нея. Тя беше някакво приказно същество, каквото не му се бе случвало да срещне преди. Всичко в нея излъчваше съблазън. Без съмнение, Лаура също е много атрактивна и привлекателна жена, но Джералдин е просто потресаваща. Фигурата, очите, косата, краката… Тя наистина е от най-висока класа и секси до връхчетата на пръстите си. От вчера не можеше да се откъсне от мисълта, колко хубаво би било да я вземе в обятията си, да я целува и да я люби. Дори само представата за това го хвърляше в треска.

— Лестър, за какво мислиш? — върна го на земята Лаура.

Той трепна. Стори му се, че се събужда от прекрасен сън.

— А, нищо особено. Някои неща във връзка с бизнеса…

Лаура му хвърли пълен със съмнение поглед. Не му повярва. Нещо отвътре й подсказваше, че в главата му е тази Джералдин.

— Трябва да вървя — рязко заяви Лестър. — В завода ме чакат куп несвършени неща. Ще се видим довечера, скъпа — стана и бегло я целуна по бузата.

Изгаряше от нетърпение отново да я види. Струваше му се, че времето тече отчайващо бавно. Не можеше да се концентрира в работата си и затова потегли към летището дълго преди уреченото време. Искаше още веднъж да прегледа машината преди полета.

На пътя към хангара му се изпречи Декс Паркър.

— Охо, какво те е накарало да дойдеш насам по такова необичайно време? — протегна му ръка.

— Смятам отново да попрактикувам малко — усмихна се Лестър.

— Не можеш да си представиш, какво ми се случи вчера — заразказва Декс. — Някаква кукличка от висшите кръгове се обади във връзка с курсовете. Уж много припираше, а после въобще не дойде. Можеш ли да ги разбереш тези жени. Особено пък, когато са богати и разглезени — въздъхна той.

— Мисля, че аз ти отмъкнах тази лейди — призна си Лестър.

— Ти?

— Взе ме за инструктор, когато ме видя да кацам на летището на връщане от Детройт. Налетя върху мен и ме засипа с упреци.

— Е, тогава имам късмет, щом е толкова борбена — с облекчение въздъхна Декс. — Оставям я в ръцете ти.

— На твое място нямаше да съм толкова великодушен — отвърна усмихнат Лестър и посочи с прът някъде зад гърба му. — Ето там идва твоята екс курсистка.

Той погледна и тихо подсвирна.

— Е, ако знаех, че е такава супер красавица, с удоволствие щях да й посветя времето си.

— Късно е, скъпи мой. Освен това, предупреждавам те да не се опитваш да се навърташ около нея — добродушно го заплаши Лестър.

— И без друго, срещу теб нямаше да имам никакви шансове — отвърна с примирение пилотът, но въпреки думите си, и за миг не помисли „да опразни терена“.

Искаше отблизо да се възхити на тази фея и съжалението му за пропуснатия вчера шанс се засили.

С широка, решителна крачка Джералдин се приближи до двамата мъже. Дългите й стройни крака бяха изкусително „опаковани“ в плътно прилепнали джинси, а гъстите й руси коси волно се размахваха.

— Започваме ли?

Без да поздрави, надменно погледна към Лестър, въпреки че коленете й се разтрепериха, когато застана пред красивия мъж.

— Добър ден, госпожице — Декс вдигна ръка до козирката на червената си формена фуражка.

Джералдин не му обърна никакво внимание.

— Е, какво става? — властно попита. — Ще поправяме ли или ще летим.

Лестър погледна отвертката в ръката си.

— Ще летим, мис Принстън. Можем веднага да се отправим към стартовата линия — той отмери един дълбок поклон и се ухили на Декс зад гърба й.

Декс направи физиономия, сякаш казваше: „Слава Богу, че няма да има нищо общо с тази особа“.

С ръце в джобовете на блузона си, Джералдин се отправи към самолета, качи се и зае пилотското място.

— Надявам се, че няма да имате нищо против — погледна предизвикателно Лестър.

— Моята машина и самият аз сме на ваше разположение — отговори той с преувеличена любезност, седна в креслото на втория пилот и закопча предпазния колан.

После Джералдин запали мотора и погледна показанията на уредите. Включи радиопредавателя, сложи слушалките и взе микрофона.

— Кулата Ню Йорк, Истърн, моля обадете се. Тук Делта, Ехо, Чарли, Танго — две-едно-четири.

От кулата й отговориха.

— Тук кулата, Ню Йорк, Истърн. Делта, Ехо, Чарли, Танго — две-едно-четири, моля обадете се.

— Тук Делта, Ехо, Чарли, Танго — две-едно-четири. Моля разрешение за старт.

— Разбрах, Делта, Ехо, Чарли, Танго — две-едно-четири. Разрешение за старт от писта номер едно. Край!

— Благодаря кула Ню Йорк, Истърн, разбрано. Край!

Джералдин изключи предавателя. С плавен натиск отклони лоста за газ надолу и машината се плъзна по бетона. Хвърли кос поглед към Лестър. Той седеше неподвижно, като ударен от гръм. Не можеше да повярва още.

— Бързо схващате — похвали я искрено. — Покажете тогава, какво още сте запомнила.

„Има да се чудиш“ — рече си тя и бавно зарулира по пистата. Когато достигна стартовата линия, подаде газ и ускори самолета до сто и двайсет мили. Внимателно набра зададената предварително височина от петстотин фута и въпреки затрудненията да се задържи на хоризонтала, след няколко пропадания, овладя машината и я вкара в необходимия курс.

— Дръжте юг-югозапад! — разпореди се Лестър. — Досега всичко беше много добре. Включете предавателя.

— Предавателят? — учуди се Джералдин.

— Да. Струва ми се, забравих да ви кажа, че трябва да се информираме за времето, за да не попаднем в лоши атмосферни условия при полета.

Но да се справя едновременно с двете неща, все още й беше трудно, затова той пое тази част от задълженията й.

— Делта, Ехо, Чарли, Танго — две-едно-четири, чувате ли ме? — прозвуча гласът от кулата. — Летите в зона с високо налягане. Скорост на вятъра четиридесет мили без завихряния.

— Благодаря Ню Йорк, Истърн. Край!

— Ще имаме спокоен полет — отбеляза Лестър. После веднага добави: — Вероятно.

— Какво имате предвид? — полюбопитства Джералдин, продължавайки да гледа втренчено пред себе си.

— Ами, ако вие не предизвикате турбуленции — сухо отвърна той и се облегна назад.

В гърдите й отново се надигна гняв: „Защо този мъж трябва да ме жили непрекъснато? Толкова труд положих…“.

Само за секунда отклони вниманието си и самолетът отново започна да пикира в свредел.

— Овладейте машината! — изкомандва Лестър. — Добре. Така е добре — похвали я, след като машината отново легна в курса. — Струва ми се, че все още не трябва да губя надежда — засмя се той.

— Мислехте си, че имате работа с една глупава гъска, нали?

— Не! Не! Положително не! Убеден съм, че ще се справите с трудностите и след като наберете хиляда летателни часа, от вас може да се получи напълно сносен пилот.

— Да не би да не сте с всичкия си?! — избухна Джералдин. — Говорех ви за десет, а не за хиляда!

— Имах предвид само летателната практика, от която има нужда всеки — отклони Лестър атаката й. — Не можете да получите свидетелство за правоспособност и след това да летите по един път в годината. Ако не докажете, че имате определен брой полети годишно, лицензът ви ще бъде отнет. Тогава трябва да започнете всичко отначало.

— Няма да позволя на никого да ми отнеме свидетелството за правоспособност, след като веднъж вече съм го получила — заяви тя самоуверено.

Лестър премълча. Нямаше смисъл да спори с нея. Вторият летателен час, според него, бе протекъл напълно удовлетворително, но от предпазливост той си спести похвалите.

IV

С всеки изминал ден Джералдин се чувстваше все по-сигурна във въздуха. С всеки изминал ден трупаше рутина и с всеки изминал ден Лестър се чувстваше все по-влюбен от вчерашния. С трепет очакваше часа, когато двамата щяха да се реят над облаците. За Джералдин, разбира се, той беше само един служител. Отнасяше се грубо към него и от час на час ставаше не само по-самоуверена, но и по-арогантна. Даваше му ясно да разбере, че го счита само за един платен работник. Но колкото повече усещаше съпротивата й, толкова повече се засилваше влечението му към нея.

За Лаура се сещаше все по-рядко. Срещаха се от време на време, а когато бяха заедно, изпитваше само раздразнение. С непогрешимия си женски инстинкт тя усещаше, че с него става нещо нередно. Но винаги, когато се опитваше да заговори за това, Лестър доста невъздържано реагираше.

— Нищо не се е случило. Просто, много съм зает — отклоняваше темата.

Лаура и не подозираше, че Лестър ден и нощ мисли само за Джералдин. Смяташе, че — както се бяха разбрали — вече е сложил край на малкото „интермецо“.

Днес напусна бюрото си във фирмата по-рано от обичайното.

— Трябва непременно да се заемеш с новата машина — напомни Уилкси Джонсън на сина си, когато се срещнаха в коридора.

— Моля да ме извиниш, татко, но сега имам нещо по-важно. Утре ще се заема с нея. В събота е откриването на курса по пилотаж и съм претрупан с работа около подготовката — Лестър се опита да се промъкне покрай баща си като гузно малко момче.

— Не съм особено доволен от факта, че обръщаш повече внимание на проблемите в клуба, отколкото на тези на фирмата — отбеляза с укор в гласа Уилкси. — Последните две седмици почти не се появяваш в завода. Знаеш, че от твоите конструкторски разработки зависи всичко. Трябва да спазваме сроковете, моето момче.

— Обещавам да наваксам всичко. Ако се наложи, ще работя и през нощта, но сега наистина не мога. Моля те да проявиш разбиране, татко.

— Ще се отбиеш ли поне на обяд? — извика след него Уилкси. — Майка ти много ще се зарадва.

— Ще се опитам — отвърна му Лестър и се мушна в асансьора.

Той загрижено поклати глава. „В последно време момчето е толкова разсеяно!“

Измъкнал се от баща си, всемогъщият шеф на „Джонсън лимитид“, Лестър въздъхна с облекчение. „Обезателно трябва да купя и шампанско.“ Днешният ден беше особен за него. Джералдин щеше да завърши своя десети полет и му се искаше да отпразнуват това събитие заедно. Наистина, още не беше наясно, как ще я склони да дойде в жилището му, но това засега нямаше значение.

Купи от близкия деликатесен магазин на Пето авеню шампанско, хайвери няколко вида особено пикантни хапки. Върна се след това в апартамента си и подреди изискано масата. Критично огледа резултата от труда си и остана доволен. Хвърли поглед към часовника си — имаше време за душ и преобличане.

Чувстваше се като ученик преди първата си среща с момиче. След банята бързо навлече дънки, спортна фланелка и кожено яке. Отново направи справка с часовника.

Крайно време беше да тръгва. Закъснението щеше да му навлече нова канонада от обвинения, за които Джералдин, без съмнение, щеше най-добросъвестно да се погрижи. А той не искаше да помрачава по такъв начин точно този ден.

Когато пристигна на летището, установи, че от курсистката му няма и следа. Реши да скрие в кабинета на самолета чудесната роза с дълго стебло, която бе успял да купи в последния момент.

Джералдин се чувстваше приблизително по същия начин. Още със ставането от леглото я завладя някаква напрегнатост. Летенето й доставяше огромно удоволствие и тя усещаше нарастващата сигурност, с която управляваше машината. Наистина този Лестър не беше особено разточителен на похвали, но чувстваше, че той е доволен от нея. Закусваше, когато сестра й Гейл влезе с усмивка.

— Ще ми предложиш ли едно кафе? — попита и се разположи срещу нея.

— Какво те носи насам в тоя ранен час и в такова хубаво настроение?

— Ранен час? — Гейл сърдечно се разсмя. — Май не си поглеждала скоро часовника. Вече е единайсет, а ти все още си на масата и закусваш. Би трябвало да се засрамиш, сестричке.

Тя си наля кафе и отпи голяма глътка.

— Сериозно те питам. Какво те носи насам по това време? Да не си се скарала с Майкъл?

— Не. Нищо подобно. Напротив! Днес съм щастлива като никога. Току-що се връщам от кабинета на д-р Милфорд — сниши тайнствено глас.

— Да не би да си болна?

— Не. Очаквам бебе! — обяви тържествено Гейл. Явно, повече не беше в състояние да крие новината.

Джералдин слисано я погледна.

— Моите сърдечни поздравления — рече без особен възторг.

— И нямаш какво повече да ми кажеш?

Гейл бе видимо разочарована.

— Ще ставаш леля и не намираш какво повече да кажеш, освен едно „сърдечни поздравления“! Наистина ли не се радваш?

Джералдин постави чашата си върху чинийката, стана и с обич я прегърна.

— Разбира се, че се радвам. Това наистина е прекрасно.

— Моля те, не споменавай на никого. Искам сама да съобщя новината на татко и Майкъл. Окей?

— Естествено. Гроб съм — обеща Джералдин. Гейл я изгледа изпитателно.

— Какво става с теб? Държиш се някак странно. Проблеми ли имаш? Може би трябва да ги споделиш.

— Не, нямам проблеми.

— Мъж ли се крие зад всичко това? — настоя Гейл и забеляза, че сестра й леко се изчерви. — Какви недостатъци ще му откриеш сега?

— Защо смяташ, че ще имам претенции към него? — възмути се Джералдин и в същия миг осъзна, че бе издала тайната си.

— Ами, защото така беше с всичките ти поклонници.

— Лестър е нещо съвършено друго.

— Така, така. Значи името му е Лестър. Досега в колекцията ти нямаше Лестър. Или се лъжа?

— Моля те, остави глупавите си шеги! — избухна Джералдин. — Струва ми се, че съм влюбена — добави безпомощно.

— Я виж ти. И на моята сестра да се случи най-после нещо такова. Според мен това е чудесно! — зарадва се Гейл.

— Съвсем не е толкова чудесно. Този мъж въобще не се интересува от мен и непрекъснато ми се подиграва. Макар че когато се реем над облаците, струва ми се, че не съм му толкова неприятна. Но тогава все се случва да сбъркам нещо и той отново започва с ироничните си забележки.

— Над облаците?! — слиса се Гейл. — Ти занасяш ли ме?

— О, Гейл, трябваше да го кажа на някого, иначе щях да се пръсна. Уча се да пилотирам — призна най-накрая Джералдин.

— Гръм и мълнии! Това се казва храброст — с уважение забеляза сестра й. — Нали татко ти забрани и…

— Той не знае.

— За Бога. Но това ще предизвика един доста приличен скандал, когато някой ден научи — Гейл извъртя очи в комично отчаяние.

— Татко не трябва да разбере! Поне засега. Лестър смята, че имам нужда от още няколко часа. Искам да го изненадам.

— Твоят Лестър изглежда е великолепен тип. Вероятно е завладял сърцето ти с внезапна атака и сега има опасност да се възгордее — даде израз на скепсиса си Гейл.

— Забрави, какво ти казах — стисна устни Джералдин. — И ти като другите не ме вземаш насериозно.

Скочи и излезе с яростно затръшване на вратата. Гейл се усмихна на себе си: „Значи пиленцето е влюбено!“.

Настроението й беше ужасно. Подкара малката си спортна кола и известно време безцелно обикаля по улиците. Изведнъж й хрумна да си купи нов тоалет. Трябваше да бъде нещо наистина изключително.

В един малък бутик си избра кожен гащеризон с цип отгоре до долу и широк колан, който чудесно подчертаваше тънката й талия.

Хапна в някакъв ресторант и неусетно стана време да тръгва към летището. Възхитени мъжки погледи я следваха, докато не се скри колата. В този костюм явно правеше силно впечатление и това приповдигна самочувствието й. Мислите й, за кой ли път днес, се върнаха към Лестър. „Интересно, как ли ще реагира днес, като ме види в това облекло?“ Тръпки полазиха по гърба й и инстинктивно вдигна ципа. След това си представи великолепното му тяло и прекара език по устните си. „Този мъж наистина си струва греха!“ В този момент осъзна, че не би му оказала никаква съпротива, ако я вземеше в обятията си и я целунеше. „Ти съвсем си се побъркала!“ — опита се тя да постави нещата по местата им. „Една Джералдин Принстън и някакъв си невзрачен инструктор по пилотаж! Не, ние двамата не можем да имаме нищо общо!“

Мигновено я заля нова вълна на гняв. „Как си позволява той да изглежда толкова добре и да ми въздейства така неотразимо еротично! Не бива да показвам в никакъв случай чувствата си към него, ако не искам отново да стана мишена за насмешките му!“

Забеляза го още отдалеч. Пушеше спокойно цигарата си, облегнат на самолета. Вдигна предизвикателно глава и с горда осанка се приближи до него.

— Е, днес поне сте точен — отбеляза високомерно и без излишно суетене зае мястото си в кабината.

Дъхът на Лестър секна при вида на тази чаровна жена. Почувства чудовищна възбуда във всяка клетка на тялото си. Кръвта му лудо забушува. За миг, продължил колкото един удар на сърцето, той забеляза овала на гърдите й пред дълбокото деколте.

„Сигурно са вирнати и твърди.“ Видът на сладкото й дупе за малко не го накара да загуби разсъдъка си. „С какво удоволствие бих я грабнал и нацелувал!“        Но трябваше да се овладее, защото все пак им предстоеше едночасов полет, а ако се разсейваше така, неминуемо щяха да се разбият. Как обаче щеше да се владее през целия този час, му беше съвършено неясно.

По време на полета Лестър се мъчеше да си наложи да не я поглежда. Тя забеляза това и се забавляваше да наблюдава усилията му.

— Имам ли нещо по себе си, което ви кара така старателно да отбягвате да ме поглеждате? — подразни го нарочно.

— Не, само се опитвам да концентрирам вниманието си върху машината — далеч по-малко бойко от обикновено отвърна Лестър. — Днешният метеорологичен бюлетин не е благоприятен. Това налага удвоено внимание.

От време на време, все пак той й хвърляше скришом поглед и с очи опипваше тялото й. Изкушението да погали гърдите й, напиращи под гащеризона, нарастваше с всеки изминал миг. Чувстваше, че е на границата да загуби самоконтрола си. Нямаше сили да издържа повече близостта й. „И този аромат на прелъстителен парфюм…“

И през ум не му минаваше, че Джералдин изпитва същите чувства. Ръцете й трепереха, а омекналите й колене почти не я слушаха. Усилията да се съсредоточи върху полета изстискваха и последните й сили. Лестър й въздействаше с неотразима еротичност. Усещаше някаква промяна в него. „Дали аз не съм причината за това?! На всяка цена трябва да разбера.“ Разтвори ципа на деколтето си с още един сантиметър и го погледна предизвикателно.

— Днес сте необикновено мълчалив. Значи ли това, че най-сетне сте доволен от успехите ми? — запита провокиращо.

— Трябва да призная, че вече сте усвоила доста неща — отвърна й с дрезгав глас. — Предлагам да обръщаме. И без това времето ни скоро ще изтече.

— Няма да ви отвлека — стана дръзка Джералдин. — Не се страхувайте!

— Може би няма да ми е неприятно… — Лестър й отправи многозначителен поглед.

— Само това ми липсваше. Аз, насаме с вас някъде в пустинята или в планините! — с престорена уплаха възкликна тя, въпреки че при мисълта за такава възможност, сърцето й силно и бързо затуптя в гърдите й.

— Неприятно ли ще ви бъде? — заинтересува се съвсем сериозно Лестър.

В първия момент Джералдин се обърка, но бързо се окопити.

— Не си и помисляйте за такова нещо!

Той премълча. „Това си беше чист отказ. Никога няма да ми се удаде да я придумам да дойде в апартамента ми…“

— Кацането вече е по-добре — похвали я, когато машината се приземи и бавно се насочи към хангара. — Приемете поздравленията ми — добави меко.

— Поздравления? За какво?

— Днес сполучливо проведохте десетия си полет. И за нейна изненада извади скритата роза и й я поднесе.

— Много мило от ваша страна — с привидна студенина му благодари, макар че в гърдите й се надигна чувство на тържество.

„Явно, не съм му толкова безразлична!“

— Мислех си, че бихме могли да отпразнуваме събитието — не се остави да бъде подведен от хладния й тон Лестър.

— Да го отпразнуваме? — замисли се за секунда Джералдин. — Защо пък не. Понякога ви хрумват и добри идеи. Къде отиваме?

— Имам в хладилника си шампанско — смело предложи той и се приготви за предполагаемия суров отказ.

— Добре. Съгласна съм — реагира спонтанно Джералдин.

Като едва успяваше да прикрие вълнението си, Лестър изрече толкова делово, колкото му се удаде:

— Какво чакаме тогава? Да тръгваме!

И тя имаше проблеми с опитите си да прикрие възбудата, която я беше обхванала. Когато се качваше в колата си даде отчет на чувствата, които бушуваха в гърдите й: „Състоянието ми не може да бъде наречено обикновена нервозност — нали някъде дълбоко в душата си очаквах идването на този миг, въпреки че бях наясно, какви могат да бъдат последствията…“.

Пътуването мина в пълно мълчание. Джералдин улавяше погледите, които й отправяше Лестър и всеки път я обливаше вълна на възбуда, въпреки старанията й да бъде спокойна.

Къщата се намираше недалеч от летището в един отлично поддържан квартал.

— Изглежда добре печелите от инструкторската си професия, щом можете да си позволите такова жилище — забеляза Джералдин.

— Достатъчно, за да не умра от глад — лаконично й отговори Лестър и вкара колата в гаража.

Сърцето й биеше лудо, когато прекрачи прага след него. Обстановката вътре издаваше добър вкус. Погледът й попадна върху изискано подредената маса.

— Очевидно сте бил доста сигурен, че ще приема поканата ви.

— Нека го кажем така: бях уверен, че няма да можете да ми откажете — със спокоен тон отвърна той, зает с отварянето на изпотената бутилка и пълненето на чашите.

— У вас не може да се забележи и следа от излишна скромност — клъвна го Джералдин.

— Просто имам известен опит в тази област — парира я и вдигна чашата си. — Наздраве за десетте часа, прекарани заедно във въздуха.

Тя жадно изпи шампанското и Лестър й наля отново.

— Кажете, всичките си курсистки ли прекарвате оттук?

— Не. Грижливо ги подбирам.

— Значи мога да смятам поканата ви за един вид признание?

Той пристъпи към нея.

— Вижте, не е ли вече време да заровим томахавката на войната и да изпушим лулата на мира?

— Не разбирам какво искате да кажете — прозвуча престорено наивният й отговор.

Без да продума, Лестър взе чашата от ръката й и я постави на масата до своята.

— Чудесно разбираш всичко, малка магьоснице — каза тихо той и сложи длани върху раменете й.

— Какво ви прихваща?! — извика Джералдин, като се помъчи безуспешно да се измъкне от хватката му.

Честно казано, никак не й се искаше да го прави. През кожения гащеризон усещаше топлината на пръстите му, които галеха гърба й. Приятното усещане се разля по цялото й тяло.

— Защо се съпротивляваш? — прошепна й. — Ти отлично знаеше, какво ще се случи тук. Още от първия миг, при първата ни среща, ти знаеше, че един ден това ще стане. Не е ли така, скъпа?

— Не знам, не разбирам за какво говорите… — тя направи последен опит за съпротива — доста вял, впрочем.

Лестър още по-силно я притисна към себе си.

— Не се опитвай да се изскубнеш. Чувствам, че сме предопределени един за друг. И ти също го разбираш.

— Вие трябва да сте се побъркал! — изстена Джералдин.

— Да! Побъркан съм. Побъркан съм по теб, мила моя!

— Пуснете ме веднага! — безсилно прошепна тя. Цялата трепереше от възбуда. Изгарящо желание да усети устните му върху своите, вибрираше във всяка клетчица на тялото й.

Погледите им се срещнаха, проникнаха един в друг и устните на Лестър бавно започнаха да се приближават към нейните.

— Не си позволявайте! — направи усилие да придаде заплашителен оттенък на гласа си. — Иначе ще… — целувката му й попречи да продължи.

Заудря с юмруци по гърба му, но с всеки удар все по-слабо и по-слабо, докато накрая пръстите й се разтвориха и се плъзнаха по раменете му в милувка. Притисна се към него, затвори очи и със стон се отдаде на сладостта на мига. Действителността се оказа по-вълнуваща от мечтите й.

Целувките му ставаха все по-настойчиви. Езикът му опипващо и внимателно се плъзна по устните й и тя усети, че сладострастната тръпка я пронизва до връхчетата на пръстите. Беше опияняващо! Стори й се, че изпада в безтегловност. Всичко се завъртя пред очите й. Тръпчивият дъх на тялото му я караше почти да губи съзнание. Не можеше да мисли. Единственото чувство, което я владееше сега, беше желанието да му принадлежи. В страстен порив разтвори устни, езиците им се срещнаха и трескаво започнаха онази вечна еротична игра. Обхванати от първично диво влечение, двамата потънаха в омаята на целувките. Лестър плъзна ръка в отвореното й деколте и с нежност загали малките й твърди гърди. Огромна вълна на възбуда го разтърси, когато почувства, че отдолу е без сутиен. Пръстите му заобикаляха в любовен екстаз розовите връхчета на гърдите й. Джералдин отново простена.

— Какво правиш с мен?!

— Харесва ти, нали?

— Да! Чудесно е! — прошепна му в отговор и още по-силно се вкопчи в него.

Той леко я отстрани от себе си и мъчително бавно свали ципа докрай. С безкрайна жажда дланите му си проправиха път по голото й тяло — от шията до копринената кожа на корема. В утробата й забушува пожар. Започна трескаво да разкопчава копчетата на ризата му и замилва голите му мускулести гърди.

Бяха замаяни, опиянени. Лестър внимателно я притегли към удобното кожено канапе и я положи върху него. Разкопча колана на тънката й талия и изхлузи гащеризона й. С галещи ловки движения свали миниатюрните й копринени бикинки, след това нетърпеливо се съблече и захвърли дрехите си на пода. Джералдин сластно прокара пръст по втвърдената му пулсираща мъжественост и той глухо изстена, щом усети под себе си меката и топла кожа.

— Колко си красива, Господи! — прошепна задъхан и обсипа с целувки всеки сантиметър от тялото й.

Джералдин разтвори бедрата си приканващо и Лестър влезе между тях, без да откъсва устни от зърната й.

Тя изгаряше от нетърпение. Възбудата й растеше неимоверно с всяка секунда.

— Ела в мен… — промълви със замиращ дъх. — Ела! По-скоро!

Когато Лестър нежно проникна във влажната й утроба, Джералдин издаде сладострастен вопъл. Вплетени един в друг, в шеметен ритъм достигнаха почти едновременно до страхотен оргазъм. Светът наоколо загуби реалните си граници.

Джералдин бавно дойде на себе си от дълбокия транс, когато Лестър внимателно се отдели от нея. Никога досега не беше преживявала толкова прекрасни усещания.

Целуна я по устните и прошепна в ухото й:

— Беше вълшебно! Нали?

Тя внезапно скочи. Имаше чувството, че се съвзема от унеса на някакъв сън — чудесен сън за нещо забранено.

— Това не трябва да се случва пак! Добре го скроихте, мистър Джонсън!

Грабна бикините си и бързо ги обу. След това се плъзна в прилепващия по тялото й кожен гащеризон и бързо затвори ципа.

— Какво искаш да кажеш?! — изуми се Лестър. Неочакваната й реакция му беше съвършено необяснима.

— Чудесно разбираш, какво искам да кажа, Лестър! — остро му отвърна Джералдин. — Празнуването беше само повод. Всъщност, предварително си знаел, че го устройваш, само да ме вкараш в леглото си. Но втори път няма да ти се удаде. Никога вече отношенията ни няма да надхвърлят границите на допустимото между инструктор и курсистка. Никога! Чуваш ли?!

Още преди Лестър да се опомни и да се опита да каже нещо, тя беше избягала от стаята му.

Смаяно тръсна глава. Не можеше да намери никакво разумно обяснение за странното й поведение. „Какви мисли са преминали през хубавата й главица? Само преди няколко мига лежеше блажено отпусната в ръцете ми. Не! Да разбера тази жена като че ли е извън възможностите ми!“

— Само почакай малко. Ще те опитомя, малко диво зверче! — закани се гласно.

— Гейл, моля те да ме извиниш. Бях много нервна при последния ни разговор — Джералдин несъзнателно мачкаше кабела на телефона. — Исках само да ти кажа, че наистина се радвам за теб и Майкъл. Съобщи ли му вече?

— Мила моя сестричке, наистина е много мило, че ми позвъни. Да, още вчера доверих на Майкъл тайната. Просто не можех повече да се сдържам. Как мина урокът ти по пилотаж?

— Окей! — отвърна бодро, но със сестринското си чувство Гейл долови, че нещо не е съвсем наред. — Мога ли да поговоря с теб? — Джералдин насочи разговора право към целта.

— Разбира се. Винаги, когато пожелаеш.

— Тогава идвам веднага.

— Добре, ще направя кафето — и Гейл затвори.

Джералдин постоя замислена. „Лесно й е на нея. Поне има на какво да се радва.“ За миг завидя на сестра си. „Може би пък не е чак толкова еснафско и отегчително да си омъжена…“

Когато малко по-късно пътуваше със спортната си кола към Манхатън, мислите й отново закръжиха около Лестър. „Как ме целуваше само и колко страстно се любихме!“ Познатата тръпка пробяга по тялото й, а сърцето й лудо заблъска в гърдите. „Всъщност, държах се направо идиотски — да избягам без всякакви обяснения. Защо реших, че той е взел отношенията ни за повърхностни? Може би чувствата, които изпитва към мен наистина са дълбоки? Глупости! — побърза да отхвърли собствените си предположения. — Не! Само си поигра с мен. Просто му се е прищяло да ме има в леглото си. Ако не го бях изпреварила с бягството си, щеше да ме изхвърли като ненужна вещ.“

Чудесно познаваше този тип мъже. Увъртаха се около някоя жена и, щом постигнеха целта си, загубваха всякакъв интерес към нея. „Да! Трябваше да съм доволна, че това унижение ми бе спестено, че първа му дадох да разбере безсмислието на опитите му да повтори всичко отново.“

Стисна още по-здраво волана. Някъде, в някакво закътано ъгълче на сърцето си все пак съжаляваше, че бе избягала. Не можеше да не си признае, че бе влюбена в Лестър, независимо от яростната съпротива срещу подобна мисъл. „Така твърдо вярвах в пълната власт, която имам над чувствата си, а сега…“ При случая с Лестър тази илюзия се бе разсипала като къщичка от карти.

„Каква нелепост! Защо трябваше да се влюбя точно в инструктора си? Най-малко дузина млади и атрактивни мъже от така наречените висши кръгове ме ухажват, а аз упорито ги отблъсквам. И сега трябваше да се появи един случаен и кой знае откъде дошъл инструктор по пилотаж и да ми завърти главата. Докъде стигна, драга Джералдин?!“ — мрачно си помисли.

Гейл я очакваше в обзаведения си с вкус апартамент. Когато чу шума от спиращата кола, излезе да я посрещне и сърдечно я прегърна.

— Държиш се така, сякаш не сме се виждали с месеци — пошегува се Джералдин.

— Просто много се радвам, че най-после дойде при нас.

Нежно обви с ръка тънката й талия и двете заедно влязоха.

Джералдин седна до барчето и жадно отпи няколко глътки от черното горещо кафе, което и поднесе сестра й.

— Кажи какво те потиска така? — без заобикалки започна Гейл.

Тя наведе глава.

— Вчера ти разказах за уроците по летене и за инструктора, който ме обучава…

— Да, спомням си — окуражи я Гейл и отхапа парченце от кекса. — Ти си влюбена в него, нали така? Направи ли ти вече предложение за женитба? — очите й светеха от любопитство.

— Точно това исках… Аз… аз… се любих… с него… — призна си Джералдин, като с труд подбираше думите.

От изненада сестра й изпусна едно „О-ла-ла“ и развеселено я погледна.

— Съвсем не го намирам толкова забавно — сопна й се тя. — Никога не съм позволявала на някой мъж толкова бърз успех!

Гейл плесна с ръце и искрено се разсмя.

— Той трябва да е истински феномен! С най-голямо удоволствие бих се запознала с него.

Зениците на Джералдин блеснаха от гняв.

— Дявол да го вземе, стига си ме подигравала!

— Съвсем не ти се подигравам. За мен е цяло чудо, че някой действително е успял да те надхитри.

— Той не ме е надхитрил! — не можа да прикрие гнева си тя. — Ако искаш да знаеш, аз също го желаех — добави вече по-тихо.

— Още в началото предположих, че случаят не е имал нищо общо с измама.

— Ти наистина не се отнасяш сериозно към мен. Този мъж просто ме прелъсти! Но аз го изпреварих!

— Изпреварила си го? Какво искаш да кажеш? Че ти си го изнасилила?

— Стига си говорила глупости — рязко я прекъсна Джералдин. — Изпреварих го с това, че първа скъсах с него.

— Доста глупаво от твоя страна — констатира Гейл и леко повдигна рамене.

— Глупаво? Какво имаш предвид с това „глупаво“?

— Сигурно да се любиш с него ти е харесало. Или…?

Джералдин замълча за момент и после малко засрамено си призна:

— Хареса ми. Даже много ми хареса…

— Тогава наистина си постъпила глупаво! Този Лестър, струва ми се, е първият мъж, който е съумял да излезе на глава с тебе — дори нещо повече. Трябвало е да си го запазиш и за по-късно — поучително каза сестра й и отново отхапа парченце кекс.

— Какви ги дрънкаш?! — избухна Джералдин.

— Скъпа сестричке! Чудесно знаеш, какво искам да кажа с това. За първи път срещаш мъж, когото не можеш да направиш смешен. Веднага си схванала това, уплашила си се, че той може да те зареже, и си побързала да го изпревариш. Досега, без никакви угризения, ти нанасяше душевни рани на обожателите си. Е, сега си уплашена, че може да ти бъде платено със същата монета… и бягаш.

— Трябвало е да станеш психоаналитик — промърмори Джералдин. — Приказваш като майка ни едно време.

— Мисля ти само доброто! — Гейл сложи длан върху ръката й. — Ти си моята малка сестричка и аз те обичам. Не искам никой да ти причинява болка, но ти положително имаш нужда някой да те свали от пиедестала, който сама си си издигнала. Татко е твърде мек, за да направи това и продължава да те глези като малко момиченце.

— Не е вярно! — възмути се Джералдин. Гейл наклони глава и спокойно продължи:

— Вярно е! И ти добре го знаеш. Всъщност, обичаш ли този Лестър?

— Не! — спонтанно извика Джералдин. — Не знам точно… Изглежда, наистина го обичам… — завърши съвсем тихо.

— Виждаш ли? Даже не си наясно, какво точно изпитваш — сестра й й отправи поглед, изразяващ по-скоро съжаление, отколкото укор. — Струва ми се, че в случая с Лестър, най-после си попаднала на истински мъж. Тази е причината, поради която с удоволствие бих се запознала с него.

— Едва ли ще се появи подходяща възможност — продължи да упорства Джералдин. — Нямам никакво намерение да задълбочавам отношенията си с него. Ще взема още няколко урока и край!

— Но ти все пак си се любила с него — вметна Гейл.

— И какво от това? Не съм му задължена с нищо.

— Имаш доста странен поглед върху нещата.

— Чисто и просто, не всички са такива апостоли на морала като теб — контрира Джералдин веднага и тя се предаде.

Делеше ги не само голямата разлика в годините. По отношение на някои неща ги деляха цели светове. Гейл познаваше сестра си чудесно и знаеше, колко е твърдоглава. Създадеше ли си определена представа за нещо, никой не бе в състояние да я разубеди.

— Кога ще го видиш пак?

— След около час ще седя до него в кабината и той ще ме учи как да летя.

На сбогуване Гейл я предупреди още веднъж:

— Моля те, обмисли трезво действията си. Може да съжаляваш по-късно за лекомислената си постъпка.

— За какво има да съжалявам? Чувството, което наричат любов, сигурно ще премине. Определено смятам, че всичко е само една чувствена заблуда.

V

Но когато се озова пред Лестър, отново усети пронизващата цялото й тяло тръпка.

— Защо избяга вчера?

— Мистър Джонсън, не желая дискусии по вчерашния инцидент — отсече тя и го погледна надменно. — Имам намерение само да летя и нищо друго.

Мина покрай него, изкачи се по стълбичката и зае пилотското място в кабината.

Лестър мълчаливо я последва. Още не можеше да намери подходящо обяснение за поведението й. Цяла нощ бе размишлявал, защо беше настъпила такава внезапна промяна в нея? Не успя да намери отговор.

— Какво чакаш още? — обърна се Джералдин със заповеднически тон към него, като забеляза колебанието му. — Не ти плащам, да се мотаеш.

Той стисна зъби. „Малкото зверче заслужава един хубав шамар.“ Но доброто възпитание го възпря да й отговори, както смяташе за нужно. „Е, добре. Щом си го търсиш, ще си го получиш!“

— И така, да излитаме! — заповяда, затягайки предпазния си колан.

Облегнат спокойно назад, наблюдаваше всяко нейно движение и се намесваше и при най-малката й грешка. Джералдин нервно гризеше долната си устна.

— Нима си забравила всичко, което трябва да се прави при излитането, мис Принстън?

— Всичко си спомням, но ми се струва, че с този проклет самолет става нещо нередно — яростно се отбраняваше тя.

— Машината реагира само на твоите команди и всичко с нея е наред, мис Принстън — отговори остро Лестър, като наблегна върху обръщението.

Измина почти половин час, докато Джералдин успее да вдигне самолета във въздуха. Днес наистина нищо не й се удаваше. Самата тя се чувстваше като ученичка на първия си урок.

— Ужасно ме нервираш! — изкрещя му. — Това твое непрекъснато заяждане ме кара да излизам от кожата си. Ще си взема друг инструктор. Веднага след кацането можеш да смяташ отношенията ни за приключени.

— Отношенията ни? Наистина ли смяташ, че между нас е имало някакви отношения? — иронично се осведоми Лестър.

— Много добре знаеш, какво имам предвид. Не съм длъжна да ползвам твоите услуги. За две минути ще си намеря друг — язвително заяви Джералдин.

— В леглото? — полюбопитства той. Решението му, да й предаде един добър урок, стана непоколебимо. Наистина, само още не беше съвсем наясно, как точно ще го направи.

— Ще дойдеш ли утре на празненството? Питам те, защото вече няма да имаме друга възможност да се виждаме.

— Какво те интересува тогава, дали ще дойда или не? Би трябвало да ти е съвършено безразлично.

— Мислех си, че ще ти бъде интересно да видиш, как се лети истински — ухили се широко Лестър.

Джералдин шумно си пое въздух. Ударът му бе попаднал точно в целта. Ако всичките й усилия не бяха насочени към приземяването, той положително щеше сега да разтрива бузата си. Но в тази ситуация не й оставаше нищо друго, освен да стиска зъби и да не разменя нито дума повече с този невъзможен мъж.

Едва стъпила на земята, тя трескаво извади от чантата си чек, попълни го и го тикна под носа му.

— Надявам се, че това ще те възнагради достатъчно за положените усилия.

И преди да успее да й отговори, вече се бе отдалечила.

На път към колата отново се сети за съвета на сестра си, да не постъпва прибързано. Но такова унизително отношение към себе си не можеше да позволи никому! „Не! С това трябва да се приключи веднъж завинаги — докато не съм се оплела безнадеждно в чувствата си към този нахалник. Сега ще позвъня на някого. Най-добре на Джейсън. С него ще дойда утре на тържеството. На онзи арогантен хубавец Лестър трябва да му стане кристално ясно, че чарът му не оказва никакво въздействие!“

Идеята й хареса много и щом се върна вкъщи, веднага се обади на Джейсън.

— Разбира се, че ще дойда с теб, скъпа. Много се радвам, че най-после можеш да ми отделиш малко от времето си. Наистина, не се интересувам много от самолети, но заради теб съм готов да понеса тази жертва — пропя той със сладникав глас.

По лицето на Джералдин се изписа гримаса на отвращение. „За какъв дявол реших да звънна точно на него?“ Вече съжаляваше за решението си, но за да натрие носа на Лестър, си заслужаваше да се примири с присъствието на Джейсън. Едва въздържаше злорадството си от представата за обърканата физиономия, която щеше да направи Лестър, когато я видеше на летището в компанията на друг мъж. През нощта почти не можа да мигне. От време на време я обхващаха съмнения в правилността на намеренията й, но както обикновено, винаги съумяваше да си намери някакво оправдание. „Този Лестър трябва да разбере, че не с всяка жена може да прави, каквото си поиска! Трябва да си получи заслужения урок!“

Денят се случи сравнително топъл за сезона и Джералдин си облече ефирна, широко разкроена рокля с плътно прилягащ корсаж и тъмни презрамки от шифон, която особено добре подчертаваше женствеността й. Тъмната прозрачна материя позволяваше да се отгатне, че освен белите копринени бикинки, отдолу нямаше никакво друго бельо.

Докато дефилираше през летището, под ръка с Джейсън, мъжете я съпровождаха с възхитени погледи.

Едномоторните спортни самолети стояха излъскани и спретнати в безукорна редица.

— Наистина ли се интересуваш от ония работи там? — попита, бърчейки нос, Джейсън.

— Даже много, мили мой — отвърна му Джералдин. Настроението й беше наистина прекрасно. — Смятам всичко това за безумно вълнуващо. Жалко, че се отегчаваш така.

— Никога не мога да се почувствам отегчен, когато съм близо до теб, скъпа — възпротиви се той с мазна любезност и с поклон целуна ръката й.

Тя несъзнателно търсеше с очи Лестър. Целият цирк, който беше подготвила, губеше всякакъв смисъл, ако той не се появеше, да я види. Но не можа да го зърне никъде.

— Малко е хладно днес, скъпа. Какво ще кажеш за едно кафе на терасата на клуба — нерешително предложи Джейсън.

— Чудесна идея. Искам само да хвърля един поглед на самолетите, а ти можеш да отидеш горе и да поръчаш кафето. Аз ще дойда след малко.

— Както желаеш, мила — съгласи се той. — Само не ме карай да чакам дълго.

Едва си проби път през тълпата до отсрещната страна, където бяха подредени машините. Самоуверено отвори вратата на кабината на първия самолет и влезе вътре. Беше като хубав сън. „Ех, ако можех да придумам някак татко, да ми купи един такъв!“ Седна, но не както обикновено на пилотското място, а зае креслото на втория пилот. Очите й с мечтателен израз пробягаха по уредите. Веднага разпозна високомера, уреда, отчитащ налягането на маслото, компаса, бензиномера, измервателя на скоростта на вятъра и всичко останало.

— Ще ми разрешиш ли да ти дам някои пояснения? — прозвуча внезапно зад гърба й глас, който накара кръвта в жилите й да се смръзне. — Виждаш ли колко скоро съдбата реши да ни срещне отново.

Джералдин понечи да скочи възмутено, но Лестър я спря само с един жест.

— Няма ли поне да сключим мир? — предложи той и се отпусна в креслото на пилота.

Тя го погледна с презрително свити устни.

— Защо? Не виждам какъв интерес бих имала да поддържам добри отношения е теб.

— Ами, например, защото съм мил и ти имаш слабост към мен.

— Не съм забелязала подобно нещо у себе си — хапливо му отвърна.

— А аз положих толкова много усилия — усмихна се Лестър и й протегна ръка. — Поне да закопаем бойната томахавка.

След кратко колебание Джералдин му подаде своята.

— Това съвсем не означава, че ще ми останеш учител — очерта границите тя.

— Така си и мислех. Но много ще ме зарадваш, ако се съгласиш да ти покажа, какво може тази машина в полет. Какво ще кажеш за една почетна обиколка над летището? Или не ти е възможно, понеже онази лустросана маймуна, с която пристигна тук, те очаква.

— Ти си видял Джейсън? — с известно задоволство попита Джералдин.

— Разбира се, че го забелязах. Това не е мъж за теб. Той е мекотело — вижда се от пръв поглед.

— Най-добре е да оставиш тези оценки за себе си. Още повече, че Джейсън и аз сме сгодени.

— Е, в края на краищата, всеки получава това, което заслужава — подсмихна се Лестър и запали мотора.

— Но само една обиколка — предупреди го тя.

— Ти просто не можеш да живееш без този палячо — забеляза Лестър и веднага прехапа устни. Не искаше да си признае, че я ревнува. Даже, може би, повече отколкото би трябвало.

— Забранявам ти да го наричаш така — изсъска Джералдин. — Това, че ще направя с теб един кръг над летището, съвсем не ти дава право да се бъркаш в личните ми работи.

— Извинявай… — промърмори той.

Насочи самолета към стартовата линия, взе разрешение за излитане и след няколко минути бяха вече във въздуха.

— Погледни само. Не е ли прекрасно? Оттук, отгоре, тази бъркотия долу изглежда по-приемлива.

— Да, да. Много мило. Е, демонстрира ми самолета, а сега, моля те, кацай.

Лестър не прояви никакъв признак, че я е чул. Само се усмихна на себе си. „Най-после настъпи удобният момент да й предам няколко трайни и от жизнено значение за нея урока.“ Като начало, това намери израз във вземане на курс към планините. Там се намираше хижата, построена от него в пълна тайна от баща му и Лаура. В нея прекарваше времето, когато имаше нужда да бъде сам със себе си. Сега смяташе да отвлече Джералдин там. „След една малка вечеря за двама, ще отлетим обратно.“ Направи вираж и насочи самолета към Кънектикът.

— Какво става?! — извика Джералдин уплашено.

— Просто една малка обиколка, както се бяхме споразумели — осведоми я, като явно се забавляваше.

— Но ние отдавна излязохме от границите на летището. Къде ме караш? Щом кацнем, ще предявя обвинение в отвличане. Чуваш ли! — тя просто кипеше от яд.

— Добре, добре — съгласи се Лестър с усмивка.

— Трябваше сама да се досетя. Как можах да се хвана така глупаво на въдицата ти. Противен си ми! Заповядвам ти да кацнеш веднага! — крещеше вече съвсем загубила контрол над себе си.

Силният му смях гръмна в ушите й. Обърна се към него и забарабани с юмруци по рамото му.

— Кацай веднага! Заповядвам ти!

— Ти не можеш нищо да ми заповядваш, принцесо — спокойно й отвърна Лестър. — Но ако ти се вика, викай си, без да се притесняваш, скъпа. Тук горе едва ли някой ще те чуе.

— Какво искаш да правиш с мен? Може би си решил да поискаш откуп от баща ми. Разбира се, ти знаеш, че съм богата, но бъди сигурен, че от него няма да получиш и цент.

Той се засмя отново.

— За такова вредно създание като теб и аз не бих дал пукната пара.

— Ти, недодялан пън такъв! Ти безсрамен… — Джералдин отчаяно затърси в паметта си други цветисти ругатни.

— Давай, давай скъпа. Зарадвай ме с още мили думи — окуражи я Лестър.

Тя прехапа устни до кръв.

— Е, това вече не биваше да го правиш, съкровище мое. Така можеш да съсипеш прекрасната рокля, в която, казано между другото, изглеждаш невероятно секси. Страхотна е!

— Пет пари не давам какво ти харесва и какво не — изкрещя Джералдин.

— Но защо е тази ярост? Аз искам само да се позабавляваме.

Тя не отговори. Беше се извърнала към прозореца. Лестър не трябваше да забележи, че е готова да заплаче. В момента й идеше да го убие! Въпреки че, трябваше да си признае, присъствието на този красив мъж тук до нея, високо в небето, придаваше на ситуацията доста пикантен привкус.

Под тях не се виждаше нищо друго, освен облаци. Джералдин вече беше загубила представа, къде се намират. По едно време Лестър отново промени курса.

— Няма ли да се съгласиш, че самолетът е чудесен? — обади се след една доста продължителна пауза.

Тя се нацупи още повече и премълча. Лестър прояви разбиране и също млъкна. Само от време на време й хвърляше коси погледи. Изглеждаше наистина великолепна в прозрачната си рокля с дългите си, прекрасно оформени крака, кръстосани сега един върху друг. Съвестта отново го загриза. „Може би, не трябваше да я отвличам така.“ Но веднага отхвърли тази мисъл. „Тя най-сетне трябва да си получи отдавна заслужения урок.“ Освен това, много искаше да разбере дали Джералдин наистина не изпитва никакви чувства към него.

— Е, добре — без всякаква връзка започна тя. — Летим вече почти два часа. Хайде да свършваме с „удоволствието“. „Забавлявах“ се чудесно. Сега спокойно можеш да обърнеш обратно.

— За да се хвърлиш веднага в ръцете на онзи лустросан павиан? О, не, сърце мое! Не е по силите ми да допусна това. Моля те да ме разбереш. Между другото, приготвил съм ти такава изненада!

— Отказвам се от твоите изненади! — изфуча Джералдин. — Настоявам веднага да ме върнеш вкъщи!

— Имай още малко търпение, мила.

— Но аз не искам да имам търпение — тропна тя като упорито дете.

— Съжалявам, но не мога да взема мнението ти под внимание.

Изведнъж Джералдин грабна микрофона на радиопредавателя. То й се стори последната възможност за спасение. Но Лестър реагира мълниеносно и микрофонът отново се оказа на мястото си.

— Това пък какво беше? Кой ще ти обърне сериозно внимание? Любовна двойка, която иска да прекара в уединение няколко дена. Какво по-нормално от това?

— Любовна двойка! Няколко дена насаме!

— Можем да удължим срока на няколко седмици, ако няколко дена ти се струват малко — предложи не без ирония той.

Тя примирено се облегна назад. „Очевидно, в момента не мога да предприема нищо срещу този мъж.“ Оставаше й само да се подчини, но в душата си твърдо бе решила, да се възползва и от най-малката възможност за бягство, щом кацнат.

Облаците се разкъсаха за момент и видя, че летят над планини, и че някои от върховете им са покрити със сняг.

— Къде се намираме?

— В щата Върмонт — уведоми я Лестър. — Реши ли се вече да разговаряш с мен?

Джералдин не отговори. Главата й трескаво работеше в търсене на изход.

Изведнъж пред тях се появи стена от облаци. Заплиска дъжд. Тя погледна с ням въпрос към Лестър. Силна буря разтърси лекия самолет, а дъждът се превърна в сняг. Едри парцали затанцуваха наоколо.

— Ще ни убиеш! Върни се обратно, моля те! — извика ужасена.

— Вече е късно — констатира привидно спокоен той.

— Намираме се в центъра на бурята.

Взе микрофона и включи станцията.

— Тук Алфа, Ехо, Танго, Чарли — четири-шест-пет. Чува ли ме някой? Моля, обадете се! Тук Алфа, Ехо, Танго, Чарли — четири-шест-пет. Моля, обадете се! Викам кулата в Бенингтон, моля обадете се.

С труд удържаше машината. Бурята се развихряше все по-силно, а от високоговорителя се чуваше само прашене. Внезапно самолетът пропадна надолу. Стрелката на висотомера стремително започна да се върти наляво. Раздаде се оглушителен трясък.

— Трябва да се опитаме да намерим място за кацане — заяви Лестър.

Бледа и уплашена, Джералдин се беше вкопчила в креслото си.

— Лестър! Виж! Налягането на маслото пада!

Тя възбудено посочи към циферблата. Бавно, но непрекъснато стрелката пълзеше надолу. По челото му избиха едри капки пот.

— По дяволите! — изруга той. — На всичко отгоре започваме да губим височина. Моля те, направи опит да се свържеш по радиото с най-близкото летище, а аз ще се опитам да удържа тоя сандък. Нещо се е случило с маслената помпа. Дявол да го вземе, точно сега ли трябваше да стане! Компасът и той съвсем се побърка. И с електрическата система нещо не е на ред!

— Ще се разбием! — промълви Джералдин. — Боже мой, ще се разбием!

— Ще направя опит за принудително кацане. Познавам донякъде местността — опита се да я успокои Лестър.

Междувременно се беше стъмнило и снежната пелена скриваше всичко от погледа му. Той отчаяно се взираше надолу. Очите му се замъглиха от умора. „Трябва да намеря подходящо за кацане място! Просто трябва!“

Машината постепенно се изплъзваше изпод контрола му. Даже големият опит като пилот не му подсказваше никакъв изход. Единственото, което му оставаше, беше да опита да приземи самолета колкото се може по-меко. „Но къде, като нищо не се вижда?! Поне компасът да работеше.“

И ето, нещо затропа по корема на машината. Звучеше като удари от клони. Забеляза отдолу призрачните очертания на дървета. „Трябва да внимавам да не се блъснем челно в ствола на някое от тях!“ Намали скоростта до възможния минимум. Съвсем наблизо отпред му се стори, че вижда просека. Нямаше време за разсъждения. Наведе носа на машината и почти веднага почувстваха силния тласък от приземяването. Кабината се изпълни с оглушителен шум, последва удар от сблъсък с нещо, което не можа да различи. Мощна сила го запрати в стената на самолета и почти веднага всичко потъна в мрак…

Когато се свести, първата му мисъл беше за Джералдин. Тя лежеше в безсъзнание в креслото до него. Лестър беше заклещен между седалката и лоста за управление и мина доста време докато успее да се освободи. Бързо се приведе над нея и видя, че главата й кърви.

— Джералдин, скъпа… — повтаряше, забравил всичко друго около себе си.

Разтърсваше тялото й, докато най-сетне бавно отвори очи.

— Слава Богу… — едва успя да изрече.

— Какво се случи? — прошепна замаяно тя.

— Наложи се да кацнем принудително.

— Да, сега си спомням… — все още безсилна промълви Джералдин. Повръщаше й се и главата ужасно я болеше. Опипа челото си с пръсти и уплашено извика:

— Кръв! Тече ми кръв!

— Няма нищо страшно — успокои я Лестър. — Малко цепване на кожата. На борда има аптечка. Сега ще те превържа.

Пропълзя с усилие в багажното, намери аптечната и превърза раната й. После тя на свой ред се погрижи за него.

— Какво ще правим сега? — попита, тракайки със зъби от студ.

Лестър грижливо я уви във вълнено одеяло.

— Трябва да видя доколко е повреден самолетът и да се опитам да определя къде се намираме.

Вратата беше заяла и трябваше доста да се потруди, докато отвори. Излезе, но бързо се върна.

— Нищо не мога да направя. Навън е пълна тъмнина. Налага се да изчакаме до сутринта. Едва тогава ще мога да установя повредите.

— Да чакаме до утре? — ужаси се Джералдин. — Тук ще замръзнем. Отгоре на всичко съм жадна и гладна. Ти си виновен, задето се озовахме в толкова опасна ситуация и аз настоявам, да намериш начин, да се измъкнем. И то веднага!

— Но помисли сама. Как мога да направя нещо. Навън е тъмно като в рог.

— Не желая нищо да мисля — тя тупна с крак по пода. — Искам само да се махна оттук. Иначе ще замръзнем още преди да сме умрели от глад и жажда.

— Имаш право. Аз съм виновен да се окажем в толкова незавидно положение. Съжалявам! — облегна се с лакти на щурвала. Чувстваше се съвършено безпомощен. — Нищо друго не ни остава, освен да издържим тук до утре сутринта. Трябва да изчакаме разсъмването. Най-добре ще е да се опиташ да подремнеш няколко часа.

— А ако самолетът избухне?

— Не. Няма такава опасност — успокои я Лестър.

— Пробвай поне да се свържеш по радиото. Не искам повече да стоя в тоя пущинак.

Той кимна, сложи си слушалките и завъртя копчето за настройка.

— Тук Алфа, Ехо, Танго, Чарли — четири-шест-пет. Чува ли ме някой? Приемам!

Превключи на приемане, но освен прашене, не чу нищо друго. Повтори опита — и отново безрезултатно.

— Няма смисъл да опитвам повече. Изглежда електронната система е повредена. Трябва да чакаме.

Джералдин се сви на кълбо и притегли одеялото до брадичката си. Цялата трепереше.

— Ако знаех, че ще правим екскурзия до планината, щях поне да се облека по-топло — промърмори тя и Лестър с нежност я погледна.

Беше й благодарен, че дори и в тази критична ситуация намираше сили да се шегува. Издърпа ципа на коженото си яке догоре, вдигна яката му, скръсти ръце и се намести колкото се може по-удобно. Ако предположението му беше вярно, хижата би трябвало да е някъде наблизо. Само че сега беше безсмислено да се опитва да я намери. Когато отново погледна към Джералдин, тя беше вече заспала. „Няма да е лошо и аз да подремна малко…“

VI

Събуди се от неистовия вой на вятъра. Един поглед към часовника му показа, че беше спал почти седем часа. През дебелата снежна покривка върху стъклата не се виждаше нищо. Колкото се може по-тихо наблегна върху вратата и я отвори. В първия момент инстинктивно се отдръпна назад. Снегът го шибна в лицето като с камшик. Навън бушуваше страхотна снежна буря, но време за губене нямаше. Внимателно се промъкна през процепа и веднага потъна до коленете в снега. Самолетът беше затрупан почти целият. И дума не можеше да става за преглед на мотора. Огледа се наоколо. Приземили се бяха на някакво плато. Късметът им бе невероятен. Няколко метра по-нататък започваше огромен склон. Едно дебело дърво бе убило инерцията и ги беше спасило от падане в пропастта.

Едрите снежинки го заслепяваха, но все пак успя да зърне тъмното петно в далечината. „Това трябва да е хижата. Да! Без съмнение, това е хижата!“

Върна се бързо в кабината.

— Джералдин, събуди се — сложи ръка на рамото и.

— Какво се е случило? — сънливо отвори очи тя. — Да не би спасителите да са вече тук?

— Не, но поне скоро ще бъдем на сигурно място. Съвсем наблизо има хижа. Ставай! Трябва да отидем дотам.

Джералдин бавно се изправи. Лестър свали якето си и я загърна.

— Да излизам в тази буря? — възнегодува тя. — Но аз съм само по летни обувки.

Лестър безмълвно я взе на ръце и я понесе нагоре по стръмния склон. Джералдин се сгуши на гърдите му, за да се предпази от поривите на вятъра.

— Дръж се здраво.

Контурите на хижата се очертаваха все по-ясно през снежния хаос.

— Но това е истинска здрава къща! — възкликна тя.

— Да, имаме късмет — задъхано отвърна Лестър. Пътят беше много стръмен и все по-често му се наслагаше да спира за почивка, но нито за миг не я пусна от обятията си. Чувстваше се отговорен за нея.

Най-после, след цяла вечност, стигнаха целта си. С последни сили Лестър откри ключа и отвори вратата. След това се довлече до най-близкото кресло и се стовари в него.

— Светни лампите, ако обичаш…

В стаята цареше здрач и на Джералдин й се наложи да се придвижва пипнешком. Почувства под пръстите си електрическия ключ и го щракна.

— И тук горе, в тази пустош, има електричество?! — удиви се тя.

— Да. Освен това има фризер, радио, електрическа печка и телевизор.

— Добре познаваш това място! Колко жени си водил тук? — попита го хапливо.

— Моля те, Джералдин. Виновен съм за случилото се, но ти обещавам да те измъкна оттук жива и здрава. А сега трябва да запалим огън и да хапнем нещо. Ти можеш да се погрижиш за яденето, а аз ще донеса дърва и ще разпаля камината.

Все още замаян от умора, Лестър се надигна и излезе. Джералдин се огледа наоколо. Обстановката беше доста уютна. В други условия, тук можеше да се прекара дори приятно. В ъгъла някакви стъпала водеха нагоре. На отсрещната страна имаше врата и тя с любопитство я отвори. „Кухнята. Сега всичко трябва да се подложи на обстоен преглед.“ След няколко минути й стана ясно, че в нея има всичко, което може да си пожелае една домакиня. Лестър не беше я излъгал — имаше даже и фризер.

Внезапно почувства, колко е гладна. Разтършува се из шкафовете и със задоволство констатира, че консерви имаше в изобилие — можеха да стигнат за няколко седмици. Фризерът също се оказа натъпкан догоре с вкусни неща — включително и няколко хляба. При вида на всичко това, устата й се напълни със слюнка.

За съжаление, способностите й в областта на кулинарията се ограничаваха главно в потреблението. Приготвянето на храната беше за нея пълна тайна, която в бащината й къща беше достояние само на персонала. Всичките й познания се изчерпваха с приготвянето на кафе. Застина в пълно отчаяние пред отворените шкафове. „Поне да имах понятие, как се включва електрическа фурна или микровълнова печка…“

Въпросът бе решен от присъщия й инат. Тръсна глава: „Щом тоя Лестър иска да яде, ще трябва да си сготви“.

— Е, с какъв деликатес ще ме изненадаш? — извади я от състоянието й на обърканост гласът на Лестър зад гърба й.

— Не съм гладна — излъга тя. — Ако искаш да хапнеш нещо, приготви си го сам.

За нищо на света не би си признала, че е съвсем боса в готвенето, и че докато в неговото отсъствие бе оглеждала продуктите, стомахът й бе започнал да се бунтува.

С горделиво вдигната глава, мина покрай него и влезе в дневната. В камината с пукот играеха пламъците на огъня и излъчваха благодатна топлина. Джералдин се сви на кравайче и престана да обръща внимание на Лестър в кухнята.

Той повдигна в недоумение рамене и се хвана за работа. Скоро се разнесе апетитна миризма. Беше отворил една консерва, стоплил я бе в микровълновата печка и в допълнение си беше сварил чаша чай. Сега седеше зад масата от боров дънер и лакомо поглъщаше съдържанието на кутията.

— Вкусно ли е? — осведоми се с привидно безразличие Джералдин.

— Изключително — отвърна й и се облегна назад. Чувстваше, как силите му се възвръщат. Видя неволното й облизване и целият му яд към нея се стопи безследно.

— Донеси си една чиния, яденето е достатъчно и за двама ни… — подкани я Лестър и преди още да бе успял да довърши изречението, Джералдин вече беше преодоляла разстоянието до шкафа за съдове.

— Този път ще затворя едното си око — продължи той, — но следващия път ще получиш нещо, само ако се поразмърдаш. Не мога да се занимавам с всичко тук.

Джералдин кимна припряно в съгласие и продължи да се храни, ако не с голяма изисканост, то поне с голям апетит. В обикновеното ежедневие, не би и погледнала към чинията с претоплен полуфабрикат, но сега не би заменила вкусното ястие дори за омари или хайвер, не на последно място заради излишната загуба на време при неизбежната манипулация около подмяната на съдовете.

— Сега ще се заема с огледа на самолета — заяви Лестър, след като привърши с яденето. — За теб остава да подредиш малко къщата, да поддържаш огъня и да приготвиш нещо за хапване. Аз сигурно ще се позабавя.

— Е, до скоро виждане тогава. Между другото, горе в спалнята можеш да намериш топъл пуловер. И въобще, бих те посъветвал да смениш тоалета си.

Джералдин кимаше равнодушно, но щом той излезе, стана и се запъти към горния етаж, с цел да инспектира стаите, които се намираха там. До голямата спалня, обзаведена с прости селски мебели, откри облицована в бял мрамор баня. Хрумна й идеята, че един топъл душ би й подействал добре и без да се бави се зае с реализацията й. Небрежно остави роклята си да се плъзне на пода и свали копринените си бикинки, преднамерено ушити със значителна икономия на материал.

Горещата вода приятно щипеше кожата й. Разнесе по тялото си ароматния лосион и с удоволствие се подложи под струите.

След щателно обследване на съдържанието на гардероба в спалнята, се спря на мъхест пуловер и джинси, които пристегна с намерения също там колан. После прерови големия рафт с книги и си избра подходящо четиво. Да се заеме с разтребването, за което я беше помолил Лестър, и през ум не й мина. Даже мръсните чинии така си и останаха на масата.

Не след дълго до такава степен се вглъби в четенето, че забрави за всичко на света и най-вече за домакинските си задължения. Така и не забеляза, че се беше стъмнило и се стресна, когато забеляза Лестър, застанал в рамката на вратата. С всички признаци на лошо настроение той метна якето си на едно от креслата и разтърка премръзналите си ръце.

— Сандъкът не подлежи на ремонт. Имам нужда от една резервна част, но къде, по дяволите, бих могъл да я намеря тук — изруга и включи малката настолна лампа, която заля стаята с мека, приятна светлина. — Тук е доста хладно — основателно забеляза.

Огънят в камината беше угаснал и, както лесно можеше да се установи — доста отдавна.

— Бях ти казал да внимаваш за огъня. И да разтребиш си забравила. С какво, дявол да го вземе, си се занимавала през целия ден. Може би си приготвила поне вечеря. Гладен съм.

— Не съм приготвила нищо — с триумф в гласа заяви Джералдин и дори се усмихна. — Намерих в библиотеката ето тази интересна книга.

— Е, добре. Сега ще затворя и другото си око. Виждам, че шокът те е разтърсил здраво, но сигурно ще ни се наложи да останем тук още няколко дена. Искам да поемеш твоята част от работата.

— От къде накъде. Да не съм ти домашна прислужница — отвърна му ядосано тя.

— Слушай сега. Милиони жени по света вършат ежедневната си домакинска работа и приемат това като нещо съвсем естествено. Тези жени заслужават дълбоко уважение. Ти, разбира се, смяташ, че си твърде изискана, за да се занимаваш с домакинство. О! Забравих, че Ваше Височество носи фамилията Принстън!

— Забранявам ти да се отнасяш така към мен! — избухна Джералдин.

— А?! Забраняваш ми? Ти си просто една разглезена кукла, която отдавна си е заслужила солидна порция пердах! Разбра ли?

— И ти с удоволствие ще ми я сервираш, нали? — очите й блестяха от гняв.

Двамата стояха наперени един, срещу друг като петли. Тя — със стиснати юмруци и не малка доза предизвикателство.

— Е! Хайде де! Тук сме сами. Прекрасна възможност да използваш превъзходството на грубата си мъжка сила.

— Да ти призная — страшно ми се иска. Ти си едно разглезено подобие на жена и просто си го просиш. Но аз не съм мъж, който би се възползвал от ситуация като тази.

— Защото си страхливец! — извика Джералдин, обхваната от боен устрем.

Лестър отметна падналия върху челото му кичур черна коса.

— Това не биваше да го казваш! Още никой не се е осмелявал да ме нарича така! — със застрашително спокоен глас изрече и бавно тръгна към нея.

В очите му имаше нещо, което я накара да отстъпи назад. Той я изпревари, стисна я здраво за раменете и я разтърси силно.

— Никога повече не казвай тези думи, чуваш ли? Иначе ще ме накараш да забравя, че си жена!

— Това отлично ти подхожда — пренебрежително отвърна Джералдин и открито срещна погледа му.

Лестър си пое дълбоко въздух.

— Какво чакаш още? Нали искаше да ме набиеш? Хайде!

Изведнъж той усети топлия дъх на крехкото й тяло и в същия миг самообладанието му го напусна. Сграби я хищно и зарови лице в ароматните й коси. После устните му с дива страст се впиха в нейните.

За секунда Джералдин се вцепени от изненада, но бързо се съвзе и се опита да се отбранява. Само че силните му ръце я държаха здраво. Усещаше паренето им върху гърба си и гореща вълна я обля цялата. Разтреперана осъзна, че всяка нейна клетка се стреми да се слее с този мъж. Страстното желание заплашваше да замъгли разсъдъка й. Спомни си за решението си никога повече да не му позволи да я докосне. Сега, потънала в прегръдките му, почувства непреодолимата сила, с която той я привличаше. Никой преди него не беше успявал да я хвърли в такава възбуда. Дори само докосването му я помиташе като ураган. Вече не можеше да мисли трезво. Беше изпаднала в безтегловност. Искаше да остане така в обятията му завинаги. Завинаги в сладостния, неземен поток на безвремието…

Ниско под корема си усети твърдостта на нетърпеливо напиращия му пенис. Неравното дишане повдигаше широките му гърди в бърз ритъм, а целувките му следваха буреносно.

Езикът му обхождаше настоятелно все още стиснатите й устни, докато накрая те не устояха и се открехнаха. Неудържимо се плъзна в устата й и потърси нейния. Опиянена, Джералдин отговаряше на целувките му малко колебливо в началото, но възпламенена от еротичната му игра, забрави всичко на света и на свой ред затърси устните му със същата парлива страст.

Ръката му се плъзна под пуловера, намери малките й твърди гърди и нежно ги загали.

Джералдин потърси стегнатите му, тесни бедра. После зарови пръсти в гъстата му тъмна коса.

— О, Джералдин! Безкрайно чаках този миг… — прошепна й Лестър между две целувки с дрезгав от възбуда глас.

Напипа ципа на джинсите й и бавно го разтвори. Прокара в милувка длан по плоския й корем, спусна се надолу между бедрата й и докосна набъбналия й влажен клитор. Джералдин простена от удоволствие. На свой ред започна да разкопчава панталона му и с опиянение почувства силата на възбудената му до крайност мъжественост. Със сигурни и бързи движения той свали пуловера, джинсите и накрая оскъдните й копринени бикинки. Джералдин трескаво направи същото с него и Лестър застана пред очите й гол и прекрасен. Отново я притисна към себе си и тя му отвърна с готовност.

Нежно и внимателно пръстите му търсеха и намираха най-чувствителните места по тялото й, докато я превърнаха в едно вулканично, почти болезнено желание.

В главата й не остана място за мисли. Всичко на този свят бяха парещите по шията, крайчетата на ушите и твърдите зърна на гърдите й целувки. Още, още и още… Искаше да го има в себе си, да го приеме в себе си — целия!

С тих стон Лестър обхвана изваяното й задниче, повдигна я и я отнесе на дивана. Легна върху нея и разтвори краката й. Джералдин жадно се устреми към него и извика от възторг, когато като с огнен меч я прониза до дъно.

— Да — зашепна, в транс, щом Лестър ритмично започна да се движи в утробата й. — Да! Не спирай, моля те. Прекрасно е!

Тазът й трескаво се виеше под все по-бързите му тласъци.

Отново и отново Лестър намираше устните й и ненаситно се впиваше в тях. Дългите й нокти се забиха в гърба му. Изведнъж задъханите им викове се сляха и двамата едновременно достигнаха върха на взривен оргазъм…

Изпотените им тела бавно и сладостно излизаха от транса. Когато Лестър внимателно се надигна, Джералдин все още беше под въздействието на изпепеляващите пламъци на страстта. Мина доста време, докато успее да се върне към действителността.

— Ще запаля огъня — каза Лестър и се облече.

Не след дълго камината изпълни стаята с приятна топлина. Джералдин изпита странно прекрасното чувство на уют и сигурност.

— Какво мислиш за една малка закуска? — попита той, като я погледна с нежност.

— Чудесно! — съгласи се Джералдин с готовност и го проследи с очи, докато влезе в кухнята.

Скоро оттам се чу потракване на прибори и Лестър се появи с две препълнени чинии.

После приготви силен грог и двамата се разположиха удобно пред камината. Горещата напитка възвърна вкуса на Джералдин към радостите в живота.

— Превъзходно питие — промълви тя и поиска още. Действието на алкохола не закъсня да се прояви и скоро се почувства леко замаяна.

— Утре ще се опитам да ремонтирам самолета. Може да ми се удаде да приспособя нещо и да заменя счупената част, така че ще съумеем някак да долетим до Ню Йорк.

Навън бурята бушуваше с неотслабваща сила. Джералдин се бе сгушила в ръцете му. Така всичко изглеждаше кристално ясно и достъпно. Изведнъж отново почувства непреодолимо влечение към мъжа до себе си. Желанието в утробата й отново лумна и ръцете й жадно се плъзнаха по тялото му. Лестър незабавно отвърна на безмълвния й зов за близост. Съблече я и покри с целувки всяко нейно кътче. Тя се изтегна сладострастно и усети нарастващата му възбуда.

— О, скъпи — прошепна, — никога няма да мога да ти се наситя.

Лестър я вдигна и я понесе по стълбите към спалнята. Внимателно я постави на леглото и продължи да я обсипва със страстни целувки. Минута по-късно Джералдин отново го прие дълбоко в себе си. Още по-силно, още по-разтърсващо от преди.

Снежната стихия беше започнала да утихва, когато тя най-после заспа изтощена в прегръдките му.

VII

Джейсън започна силно да се безпокои, когато след повече от час Джералдин все още не се беше появила на терасата. Търсеше я с поглед сред тълпата, но никъде не я откриваше.

„Трябва да предприема нещо.“ Стана решително и се отправи към гишето за информация. Обясни на момичето, за какво става дума, и го помоли да я извика по радиоуредбата. Никой не се отзова. Спомни си, че бе тръгнала да оглежда самолетите. Насочи се бързо натам и надникна във всяка кабина. Нямаше и следа от Джералдин.

— Интересуват ли ви тези сандъци? — дочу внезапно глас зад гърба си.

Обърна се и се озова лице в лице с ухиления Декс Паркър.

— Не сте ли виждал тук случайно една млада дама?

— Тук се разхождат много млади дами — все още ухилен отвърна Декс. — От коя конкретно се интересувате?

— Една такава руса, облечена е в светлосиня рокля с дълбоко деколте.

Инструкторът подсвирна.

— Такава жена непременно би ми направила впечатление.

— Къде ли може да е отишла мис Принстън? Има ли и други атракции тук?

— Освен мен — никакви. Може би спътницата ви е отишла на място, където всички държат да са сами — започна да гради предположения Декс, но изведнъж се сепна: — Вие казахте мис Принстън?

— Да — кимна Джейсън. — Познавате ли я?

— Бегло. Но познавам човек, който е по-осведомен от мен. Почакайте тук. Сега ще проверя.

Джейсън нетърпеливо зачака.

— Излетяла е с един познат за малък демонстрационен полет — оповести завърналия се след малко Декс. — Да. Сега забелязвам и аз. Машината на Лестър не е на мястото си. Сигурно скоро ще се приберат. Най-добре е да почакате на терасата на клуба. Вече поисках от дежурния да установи контакт по радиото.

Забеляза, че откъм кулата му махат и веднага се отправи нататък.

— Какво се е случило?

— Лестър не отговаря. Не можем да установим радиовръзка — възбудено му обясни Том. — Разрешението беше поискано за малък кръг над аеродрума.

— Колко време отсъстват?

— Около два часа.

— Няма основания за безпокойство. Лестър е отличен пилот — опита се да го успокои Декс.

— Но той трябва да се е отдалечил извън обсега на радиостанцията. Не можем да се свържем. Имам предчувствие, че се е случило нещо лошо.

— Не ми се вярва — поклати глава Декс. — Нека почакаме още малко. Пробвай пак по радиото.

Том опита още няколко пъти, но резултатът бе все същият. Сега тревогата започна да се прокрадва и у Декс.

— Трябва да съобщя това на онзи мъж долу. Повикай Лаура и й кажи, че Лестър не отговаря. Но, моля те, направи го дискретно. Не е нужно всички да научат.

Том се зае със своето задължение, а Декс информира Джейсън.

— Няма основания да се смята, че непременно се е случило нещо лошо — помъчи се да го успокои. — Ще ви помоля само да уведомите близките на мис Принстън! Ние ще продължим да търсим радиовръзка.

Джейсън веднага изтича до най-близкия телефон и позвъни на бащата на Джералдин.

— Какво? — извика в слушалката смъртно уплашеният Уолтър Принстън. — Защо не опазихте дъщеря ми? Идвам веднага!

Изтича до колата си и нареди на шофьора:

— Летището, Ню Йорк, Истърн. Бързо! Дано не е вече късно…

Седна на задната седалка в удобната лимузина, отвори барчето, наля си един двоен скоч и го изпи на един дъх. Ръцете му трепереха. „Велики Боже! Какво търси детето ми на това летище? Дали не…“ — не посмя да довърши мисълта си.

Джейсън вече го чакаше. Беше изнервен и уплашен.

— Вървете си вкъщи, момчето ми. Ще ви информирам, ако узная нещо — обеща му и забърза към кулата. — Какво става? Къде е дъщеря ми? — извика, кипнал от гняв.

— Вие ли сте Уолтър Принстън? — попита го Декс и му подаде ръка.

— Да. Къде е дъщеря ми?

— Още не знаем, мистър Принстън. Предполагаме, че е излетяла с Лестър Джонсън за един кръг над аеродрума, но не са се завърнали досега, а радиото им мълчи.

Уолтър се отпусна съкрушено върху един от столовете и избърса потта от челото си.

— Какво? Какви ги приказвате? Лестър е излетял с някаква жена?

Лаура Прентис беше побесняла. Започна нервно да крачи от единия край на стаята до другия. После спря и започна да крещи на Уолтър.

— Тази персона е ваша дъщеря? Знаете ли, какво сте възпитал? Не знам как, но е завъртяла главата на годеника ми!

— Как се осмелявате да говорите така за дъщеря ми?! Та вие дори не я познавате — нервиран от безцеремонното й държание, избухна Уолтър.

— Стига ми и това, което видях. Лестър все пак ме е излъгал. Продължил е да й дава уроци по пилотаж, въпреки обещанието си.

— Какво говорите? Моята дъщеря е вземала уроци по пилотаж при вашия годеник?

— Да. Не знаехте ли? Значи е измамила и вас. При това Лестър не е инструктор, а младши шеф на заводите „Джонсън“. Тази дръзка особа направо се е хвърлила на врата му, без да му даде възможност да й обясни, как стоят нещата.

— Вие имате предвид самолетостроителната фирма? — окончателно се обърка Уолтър.

Лаура кимна.

— Значи този Лестър, вашият годеник, въобще не е инструктор? — изстена той.

Лаура отново разтърси червената си коса.

— Боже мой, та това означава почти сигурно, че са катастрофирали — Уолтър се беше отпуснал блед и отчаян на стола си.

Том го съжали и му подаде чаша вода.

Изведнъж скочи.

— Направете, веднага нещо! Защо още не сте изпратили спасителен отряд?

— Но ние не знаем дори в каква посока са отлетели — обясни му Том.

Една внезапна мисъл накара Декс да се намеси.

— Спомням си, че той ми говореше за някаква хижа във Върмонтските планини. Искаше някой ден да ми я покаже. Освен мен и строителните работници, доколкото ми е известно, никой не знаеше за съществуването й. Възможно е да са отлетели за там.

— Тогава какво чакате? Качвайте се на самолета и тръгвайте.

— В случая самолет няма да свърши работа. Ще ни трябва хеликоптер.

— Все едно. Ако искате, използвайте балон, само намерете дъщеря ми. Обещавам ви добро възнаграждение!

— Ще го направя и без заплащане — отвърна Декс. — За мен това е просто дълг.

С тези думи той излезе и след малко всички видяха, как спасителният хеликоптер се издигна във въздуха.

— Поддържай връзка с нас — помоли го по радиото Том.

Малко след като прелетя Кънектикът, хеликоптерът попадна в снежна буря. Видимостта рязко се снижи и след около четири часа търсенето бе преустановено. Не бяха успели даже да се приближат до района на хижата.

Уолтър кипеше от яд, докато слушаше съобщението на Декс за преустановяване на операцията по издирване на изчезналите.

— Прекалено опасно е, мистър Принстън — опита се да го успокои Том. — Декс знае, какво върши и не е страхливец. Моля ви да се приберете вкъщи. Веднага ще ви уведомим, ако има промяна в ситуацията. За днес не можем да предприемем нищо повече. Виждате, че навън вече е тъмно.

Макар и неохотно, Уолтър трябваше да се съгласи с него.

— Светкавично ми съобщете, като чуете нещо!

— Имате думата ми, мистър Принстън.

— Ако тоя Лестър попадне пред очите ми, ще преживее неприятни минути! — закани се Уолтър, поглеждайки към Лаура.

— Но първо ще го докопам аз! Ако остане нещо от него, обещавам ви го.

„Бедният Лестър! — помисли си Том и реши да го предупреди някак. — Но как?“. Все още нямаше радиовръзка.

От говорителя прозвуча гласът на Декс:

— Утре сутринта излитам пак. Дано бурята да е утихнала. Чао, Том.

Когато на другия ден Джералдин отвори очи, не можа веднага да съобрази, къде точно се намираше и какво се беше случило вчера.

След като дойде на себе си, лицето й се озари от усмивка. Протегна ръка към мястото на Лестър и изтръпна. То беше празно. Него го нямаше!

Скочи и подуши въздуха. „Може би е отишъл да приготви закуската?“ Но от кухнята не миришеше нито на кафе, нито на препечен хляб.

Отвори вратата.

— Лестър! Лестър, къде си?

Отговор не последва. Веднага се върна обратно, защото студът я прониза. Облече пуловера, нахлузи припряно джинсите и едва тогава забеляза бележката на нощното шкафче. Грабна я и се спусна в хола. Горе цареше полумрак и нищо не можеше да се прочете. Още от съдържанието на първия ред се стъписа.

„ПРАВИЛА ЗА ВЪТРЕШНИЯ РЕД“

Заинтригувана, продължи нататък, но колкото повече напредваше, толкова повече нарастваше удивлението й. „Какво цели този мъж? Да ме ошашави съвсем ли?“

„Добро утро, любов моя!

Тъй като по всичко изглежда, че ще се наложи да прекараме тук още известно време, помъчих се да ти съставя план за работа, за да не умреш от скука:

1. Всяка сутрин милата Джералдин приготвя закуската и събужда милия Лестър с една нежна целувка.

2. След закуската, милият Лестър разпалва огън в камината, за да създаде уют на своята сладка Джералдин. За награда Джералдин го дарява с една нежна целувка.

3. Милият Лестър се заема с поправката на самолета, докато милата Джералдин приготвя обяда. На тръгване се прощават с една нежна целувка.

4. Когато милият Лестър се върне, милата Джералдин го посреща радостно, донася му пантофите и сервира за двама. Следва нежна целувка.

5. Джералдин и Лестър прекарват един приятен час пред камината на чаша чай и кекс, целувайки се нежно.

6. Милият Лестър се заема да попълни запаса от дърва, докато милата Джералдин приготвя вечерята. Междувременно си разменят една нежна целувка.

7. Вечерта — уютно прекарани часове пред камината. Джералдин и Лестър четат книги, разказват си един на друг разни неща или играят определени игрички. Размяна на нежни целувки.

8. За лека нощ милата Джералдин дарява милия Лестър с една нежна целувка.“

Джералдин неволно се усмихна. „Какво ли още ще измисли този човек, за да ме превъзпита?“ Скръцна със зъби и изруга по адрес на Лестър. Постепенно усети, че обграждащата я тишина започна да я гнети и с учудване забеляза, че в нея се надига копнеж по злия дух. „Защо се бави толкова?“ Големият стенен часовник показваше вече единайсет и половина.

Излезе на верандата. Снежната буря беше утихнала, но навън дърво и камък се пукаше от студ. Дъхът й веднага се превръщаше в скреж. Беше тихо и пусто. Извика няколко пъти, но гласът й потъна безответно.

Върна се в къщата. Студът я пронизваше и я накара да потръпне. „Този човек можеше поне да запали огън, преди да ме изостави в тая снежна пустиня. А ако наоколо обиколят мечки и вълци?!“

Натрупа дърва в камината и намери кибрита. Драсна клечката и я поднесе към купчината цепеници, но за проклетия не поискаха да пламнат. Целият резултат беше само едно болезнено опарване на пръстите. Ядно запали втора клечка, после още една… и кибритът свърши. Дървата обаче не пламнаха. Трескаво затърси решение. „Хартия! Хартия, разбира се. Това е спасението.“ Насъбра всичката ненужна хартия из къщата и я натъпка под дървата. Намери още една кутия кибрит и, когато пламъците на хартията обхванаха дървата, изпита гордост от себе си. Сега пък коремът й започна да се обажда. Поразрови из кухнята и откри пакет корнфлейкс. Намери и мляко. Свари ги набързо и с апетит похапна.

Почувства се по-добре. Подведена от досегашните си успехи, извади кутия консерви и се опита да я отвори. Въпреки порязания пръст, съдържанието на консервата си остана все така недостъпно, както и преди започването на операцията.

Гневно запрати кутията обратно в шкафа. „Ех! Ако Лестър си беше дошъл!“ — помисли си с отчаяние.

Часовете се нижеха един след друг в напразно очакване. Накрая Джералдин се реши да излезе и да го потърси. „Може би му се е случило нещо докато поправя самолета? Стига съм си съчинявала глупости!“ В малката пристройка откри чифт грамадни ботуши и фенер. Върна се в къщата. Извади от гардероба чорапи и обу няколко чифта един върху друг. Избра си и дебел топъл анорак.

Добре облечена и със запален фенер в ръка се отправи надолу към самолета. Дълбокият до колене сняг я затрудняваше и придвижването й ставаше много бавно. От време на време спираше и викаше Лестър, но отговор все така нямаше.

Паническият страх, че може да не го намери и да остане сама в снежната пустош й придаваше сили. Пропъди натрапчивата мисъл от главата си и упорито закрачи към мястото, където предполагаше, че е самолетът. Тъмнината скриваше всичко от погледа й. Отново заваля и Джералдин с труд си пробиваше път през плътната завеса от едрия, сипещ се на парцали сняг.

Беше вече загубила представа за времето, когато й се стори, че вижда пред себе си очертанията на машината. Опита се да ускори ход, но дълбокият сняг й пречеше. След още няколко мъчителни минути вече беше сигурна. „Да! Това наистина е самолетът.“

С фенера освети вътрешността му.

— Лестър! Лестър, къде си?

Нищо не помръдваше. Тръгна да обикаля около затъналата машина и изведнъж се вцепени. Пред нея лежеше тялото на мъж. Беше Лестър. Цялата се разтрепери.

— Лестър! — в гласа й имаше отчаяние. — Събуди се, моля те, събуди се!

Обхвана я панически страх. „Дали той не е…?!“ Не посмя, не можеше да довърши тази мисъл. Долепи ухо до гърдите му и чу биенето на сърцето. Хвана с две ръце раменете му и го разтърси.

— Лестър, събуди се! Трябва да се махаме оттук! — почти изкрещя в ухото му.

Едва сега той помръдна и очите му бавно и с усилие се отвориха.

— Какво е станало? — попита с отпаднал глас.

— Не знам, не знам — през хълцане му отвърна. — Хайде! Хайде! Трябва веднага да се махаме оттук!

Повдигна го задъхана, преметна ръката му през рамото си и напрегна всичките си сили, да му помогне да се изправи. От напрежение пред очите й притъмня, но все пак успя.

— Можеш ли да вървиш? — попита го загрижено. — Опри се на мен. Ще се справим! Ще видиш!

Бавно и мъчително Лестър местеше краката си. От време на време падаше и Джералдин му помагаше отново да се изправи.

Стигнаха до вилата след цяла вечност. Лестър прекрачи прага и се стовари на пода. Едва сега Джералдин забеляза раната на главата му. Косата му беше пропита с кръв. Мигновено забрави умората си. Светкавично съблече анорака и изтича в кухнята, където преди беше забелязала малка стенна аптечка.

По-късно не можа да си спомни, как бе успяла да вдигне тежкото му тяло на дивана. Той целият се тресеше, зъбите му тракаха.

Заразтрива ръцете му, докато не усети в тях малко топлина. Свали мокрите му дрехи, уви го във всички одеяла, които можа да намери в къщата, и внимателно подложи под главата му възглавница.

„Чай! Един чай с ром сигурно ще го сгрее.“ Изтича в кухнята, с треперещи ръце напълни съд с вода и го сложи на печката, като непрекъснато хвърляше към дивана пълни с безпокойство погледи.

Лестър все още не отваряше очи и тя трескаво се мъчеше да се сети, какво още можеше да направи за него. Откри в килера термофор, напълни го с гореща вода, мушна го под одеялата и грижливо го сложи върху корема му.

След това седна до него с чашата горещ чай в ръка.

— Скъпи — шепнеше му със сълзи в очите, — събуди се! Трябва да пийнеш нещо топло. Ще видиш, че ще ти подейства добре. Приповдигна главата му и му помогна да седне. Той отпи няколко глътки и отново се отпусна изтощен върху възглавницата.

„Трябва да запазя спокойствие — мислеше си Джералдин. — Само да не изпадна в паника!“ Сложи ръка на челото му и усети, че е горещо. „Има треска. Боже, дано не получи възпаление на белите дробове. В такива случаи мама ми изтриваше гърба с кърпа и поставяше компрес на прасците ми. Ох! Ако можех някак да извикам лекар. Но ние сме изолирани тук от целия свят!“

С мисълта да намери пеницилин или някакъв друг антибиотик, прерови отново аптечната, но освен таблетки против главоболие, сироп за кашлица и мехлем за изкълчване, не можа да открие нищо друго.

„Значи трябва да се задоволя с компресите и чая с ром…“

За кратко време надрасна себе си. От „разглезената кукла“ не бе останала и следа. Събра всички кърпи, напълни един леген с гореща вода и ги натопи вътре. Всеки четвърт час сменяше компресите. Не сваляше очи от Лестър и скачаше при най-малкото му движение. Устните й непрестанно шепнеха пламенни молитви: „Мили Боже, моля те, не го оставяй да умре“.

VIII

Часовете продължаваха да се точат един след друг, пълни със страх и неизвестност. Разрешаваше си да се отдели от него само, за да отиде до кухнята и да смени водата за компресите. Периодически му помагаше да седне, изтриваше гърба му с мокра, а след това със суха кърпа и отново го полагаше върху възглавницата. После му слагаше термометъра, който, за щастие, намери в аптечката. Температурата му се повиши до четирийсет градуса и все още нямаше никакви признаци за спадане. Лестър трескаво мяташе глава, а ръцете му шареха по завивките. От време на време изричаше в бълнуването си някакви думи, които Джералдин не можеше да разбере. Опитваше се да се надигне, но отново безсилно падаше върху постелята.

Привечер температурата застрашително скочи. Когато достигна четирийсет един градус и две десети, по бузите й се затъркаляха сълзи на отчаяние. „Ами, ако не успея да я сваля…? Не! — заповяда си. — Ти трябва да успееш и ще успееш!“

Беше неуморима. През цялата нощ методично сменяше компресите на всеки петнайсет минути, а на всеки час повтаряше обтриването на гърба. Помагаше му да се надигне и вливаше в устата му силен горещ бульон. Призори не можа да издържи и падна от умора в креслото.

Събуди се и веднага скочи. Погледна Лестър — видът му не показваше никакво подобрение. Лежеше безсилно отпуснат върху възглавницата. Клепачите му неспокойно трепкаха, ноздрите му се свиваха и разширяваха и от гърлото му излиташе глухо хъркане.

При всяко негово движение или звук Джералдин нежно поемаше парещите му длани. „Не бива да заспивам отново! На всяка цена трябва да остана будна!“

На пръсти отиде до кухнята и си свари кафе. Внимателно, пренесе каничката и чашата на масата в дневната, за да бъде близо до него. Ободри се с няколко глътки и възобнови процедурите. Съмняваше се в ефективността на това лечение, но знаеше, че трябва да направи всичко, което бе по силите й. Всичко възможно!

И следобед термометърът показваше все същата висока температура. Нямаше съмнение — Лестър все още се намираше на границата между живота и смъртта.

— Трябва да се бориш, скъпи. Чуваш ли ме! — отчаяно му шепнеше. — Не искам да те загубя. Обичам те повече от всичко на света.

За първи път изричаше тези думи и сама се учуди на лекотата, с която ги бе произнесла. Досега беше отказвала да признае тази любов дори пред себе си. Всеки път, когато беше далеч от него копнееше за близостта му, но бяха ли заедно — гневът вземаше връх. Едва сега, в това критично положение й стана ясно, колко силно всъщност го обичаше. Би пожертвала всичко, ако можеше да спаси живота му.

Времето течеше мъчително бавно. Стъмни се и й стана студено. Трябваше да се заеме с някаква работа, за да се стопли и да не заспи. Боеше се да запали огъня в камината. На Лестър можеше да не му достигне въздух. Бродейки безпокойна и уморена из стаята, Джералдин се замисли над живота си.

„Какво съм свършила досега?“ Стигна до заключението, че досегашното й съществуване всъщност е било лишено от смисъл. „Никога с нищо не съм била полезна на някого. Едничката ми грижа беше задоволяването на собствените ми капризи и удоволствия. Джералдин Принстън, дъщерята на богатия Уолтър Принстън! Една глезла — ето какво съм. Гейл и Лестър имат право. Само надутата ми гордост ми попречи да си го призная. Никой не можеше да ми угоди. Лестър ми отвори очите, за което го възнаградих с омразата и гнева си. И сега съдбата иска да ми отнеме единствения мъж, когото някога съм обичала.“ Скри лице в шепите си и безутешно заплака.

Спря я вътрешният й глас: „Сега не е време за безполезни самосъжаления. Там на дивана, борейки се със смъртта, лежи човекът, когото безмерно обичаш и той има нужда от теб!“.

Решително избърса сълзите си и стана. Трябваше да смени компресите и да измери температурата.

Все пак утешително беше, че термометърът показваше предишните четирийсет и един градуса и пет десети. Може би това беше добър признак!

И тази нощ не можа да мигне. Въпреки, че вече трети ден не бе сложила троха в устата си, не изпитваше никакъв глад. Нервите й бяха опънати до крайност, за да може да мисли сега за ядене. Под очите й се бяха образували дълбоки, тъмни кръгове, а ръцете и краката й бяха сякаш налети с олово. Кафето вече не помагаше. Със сетни сили се бореше със смъртната умора, но не издържа и потъна в неспокоен, мъчителен сън.

Събуди се, когато стенният часовник биеше шест и веднага си спомни за задълженията си. Изправи се с труд на крака и се отправи със залитане към кухнята, да приготви гореща вода.

Денят започна без в състоянието на Лестър да настъпи подобрение. Джералдин не разбираше от медицина, но знаеше, че при такива тежки случаи, третият ден е решаващ. „Или ще настъпи подобрение, или…! Не! Никакво «или»! Той трябва да оздравее!“

С тревога се вслушваше в пресекливото му дишане. Реши да върши нещо, без да се отдалечава от дивана. Избърса праха от мебелите, изтри чашите от рафта и зареди камината с дърва. Щом Лестър дойдеше в съзнание трябваше добре да затопли стаята.

В кухненския шкаф намери консерва с пилешка супа. „Сега трябва да я затопля. Може би няколко глътки ще му помогнат да възвърне силите си.“ За нейно собствено удивление, отварачката за консерви този път свърши работа. Прехвърли съдържанието в една тенджера и го стопли. Напълни чаша бульон и с мъка сипа няколко лъжици, в устата на Лестър. В полусъзнание той преглътна няколко пъти, но бързо се умори и отново падна върху възглавницата. Джералдин изяде остатъка и почувства, как силите й се възвръщат. Едва сега осъзна, колко много е била гладна.

Отново минаха няколко мъчителни часа. Само решителността й да се бори докрай я крепеше да продължава в същия ритъм — компресите, обтриването, температурата.

Навън вече беше паднал непрогледен мрак, когато най-после термометърът показа спадане на температурата — четирийсет градуса. Искаше й се да нададе победен вик, но опасността не беше отминала. Каквито и усилия да й костваше, не биваше да се отпуска нито за миг.

След още два часа термометърът показа трийсет и девет градуса, след още един час — само трийсет и осем — и половина.

Изтощена до крайност, Джералдин се строполи в креслото. Наистина температурата се беше понижила, но Лестър все още лежеше в безсъзнание. Главата му продължаваше да се мята безпокойно по възглавницата.

Въпреки върховните усилия, които полагаше да не затвори очи, организмът си взе своето и тя задряма.

След време някакъв шум я извади от забравата и сънят моментално изчезна. Бързо скочи на крака и се озова на дивана. Лестър с мъка отвори очи и безспирно мълвеше името й.

— Тук съм, любов моя — прошепна Джералдин и нежно прокара ръка по косите му. — Сега всичко ще се оправи и ти отново ще си здрав. Трябва да поспиш малко.

Докато мълвеше успокоителните думи, сълзи изпълниха очите й.

По устните му пробягна измъчена усмивка и клепачите му отново се затвориха. Ръцете му не пареха вече от треската, а дишането беше равномерно и спокойно. Потъна в дълбок, оздравителен сън.

Тя се гушна до него и за пръв път от три дни заспа спокойно.

— Как се чувстваш? — попита го, когато късно следобед той се събуди.

Лестър я погледна объркан и все още доста немощен.

— Какво се е случило?

— Не се безпокой, мили. Беше малко болен последните дни, но скоро ще си на крака. Сега ще ти приготвя силен бульон. Трябва да възстановиш силите си.

„Това наистина ли е същата Джералдин Принстън? — мислите се мятаха хаотично в главата му. — Дали катастрофата и прекараните заедно прекрасни часове наистина не бяха сън?“

Огледа се. Намираше се действително в хижата, а потракването на съдовете в кухнята говореше, че и Джералдин е там. „Какво ми каза? Ще сготвела хубава супа? Но тя не е в състояние дори да отвори консервата? Готвене!“

Не разбираше нищо. „Да! Сега си спомних — ремонта на самолета… удара по главата. Вятърът затръшна вратата и по-нататък всичко потъна в мрак…“

Джералдин започна да сервира супата върху подноса.

— Но как съм дошъл дотук?

— Намерих те до самолета в безсъзнание и полувкочанен. Домъкнах те в хижата, а после ти вдигна температура.

— Да не би да съм бил много болен?

— Честно да ти кажа, не бях много сигурна в благоприятния изход. Ужасно се боях!

— Бедната ми Джералдин! — Лестър я погледна с нежност. — Значи, ти си ми спасила живота!

— Е, нека не преувеличаваме. А сега си изяж супата и не мисли за нищо друго. Скоро всичко ще е наред.

Забеляза коренната промяна в нея. Нищо не напомняше за разглезената, упорита богаташка дъщеря. Сега, когато вече беше в състояние да мисли нормално, започна да го мъчи съвестта. „В какво положение я поставих само! Трябваше да се съвзема час по-скоро, да ремонтирам самолета и да я отведа оттук! Какъв дявол ме накара да я доведа в тая пустош… но за това после…“

Всеотдайните грижи на Джералдин скоро дадоха резултат и два дни по-късно Лестър беше вече доста добре. Силите му почти се бяха възстановили.

На следващата сутрин твърдо заяви:

— Отивам до самолета. Ще се опитам да го ремонтирам и да го приготвя за излитане.

— Недей! Не бива. Още си много слаб. Може пак да ти се случи нещо. Остани тук, моля те!

— Трябва да направя опит. И без това те задържах безобразно дълго тук. Близките ти сигурно са се побъркали от тревога. Не! Не мога да нося повече такава отговорност.

Произнесе тези думи с такава решителност, че за нея беше ясна безсмислеността на по-нататъшни уговорки. Със свито сърце го проследи с поглед, докато снежната пустиня го погълна.

Дълбоко в сърцето си се страхуваше, че ще го загуби, щом се върнат отново в Ню Йорк. Така силно й се искаше да не успее да поправи самолета.

Когато Лестър се върна, навън беше вече съвсем тъмно.

— Утре можем да излетим. Закърпих временно машината и мисля, че ще успеем да стигнем до вкъщи.

Тя печално наведе глава.

— Тогава нека вечеряме заедно за последен път. Приготвила съм всичко.

Лестър отбеляза, с колко любов беше подредила масата. И свещите дори не беше забравила. Започнаха мълчаливо да се хранят. На Джералдин й се струваше, че присъства на прощална вечеря.

IX

— Измина повече от седмица, а от тях няма и следа! О, Гейл, боя се, че със сестра ти се е случило непоправимото…

Уолтър Принстън в отчаяние скри лице в шепите си.

— Успокой се, татко. Спасителните отряди скоро ще ги открият. Ще видиш, че с Джералдин не се е случило нищо страшно — опитваше се да го успокои дъщеря му, въпреки че и нейното сърце беше изпълнено със страх и отчаяние.

— Ще убия този човек. Само да ми падне в ръцете! — закани се той.

— Достатъчно е Джералдин да се прибере жива и здрава — сложи успокоително ръка на рамото му Гейл.

— Права си, детето ми. Но ти си свидетел, че направихме всичко, което е в човешките възможности, а резултатът е никакъв.

— Може това да е някой от номерата на Джералдин. Знаеш, колко спонтанно взема решенията си. Възможно е, просто да е искала да ни сплаши и сега си седи някъде и ни се присмива.

Уолтър поклати отрицателно глава.

— Сестра ти наистина е много своенравна и твърдоглава, но такова нещо не би ни причинила никога. Освен това и пресата ме дразни. Разбрали нещичко отнякъде и драскат. Чете ли последните им сензационни клюки?

Гейл кимна.

— Случаят с Джералдин вдигна много шум.

— Слушай! Я ми кажи — ти интересувала ли си се някога от съдбата й? — повиши тон той.

Гейл сведе глава.

Баща й я прегърна през раменете.

— Извинявай, детето ми. Зная, че и ти се тревожиш — после седна зад бюрото си и за кой ли път вдигна слушалката, за да се свърже с летището.

— Съжалявам, мистър Принстън, но не разполагаме с нова информация — отвърна му дежурният.

— Просто да се отчае човек! Поне самолета трябваше да открият — промърмори на себе си.

Не му оставаше нищо друго, освен да чака. Часовете на очакването се точеха мъчително и колкото повече време минаваше, толкова повече намаляваше надеждата му да види отново Джералдин. Най-потискаща бе невъзможността да предприеме каквото и да било. Абсолютно нищо! Просто трябваше да седи и безпомощно да чака. Това наистина можеше да го накара да полудее напълно. И без това от няколко дена беше на предела на нервите си. Добре, че Гейл беше до него. Тя беше едничката му опора, въпреки собствените си грижи около бременността. Понякога дори се питаше, дали безумната му обич към Джералдин не го бе накарала да я пренебрегва малко.

Изчезването на любимата му дъщеря рязко го състари. В началото смяташе, че става дума за отвличане, но полицията не можа да се добере до такива данни. Още повече, че никой досега не бе предявил иск за откуп. Не оставаше нищо друго, освен случая да бъде третиран като злополука.

Хеликоптерите бяха претърсили буквално всеки квадратен метър в околността и по-далеч. Фактът, че самолетът не беше открит, му оставяше крехката надежда, че тя е все още жива.

Джералдин с тъга последва Лестър, когато на другия ден напуснаха хижата. Изведнъж се беше разбързал.

— Трябва да изровим самолета от снега и да разчистим писта за излитане. Няма да ни бъде лесно.

Тя кимна с разбиране.

Снегът беше дълбок и трудно стигнаха до машината. Захванаха се веднага за работа. Джералдин скришом хвърляше погледи към Лестър. „Наистина ли е забравил часовете на нежност, които изживяхме?“ Изглеждаше студен и някак си чужд. Когато заговореше, думите му звучаха сухо и делово.

— Няма ли да отложим полета за утре сутринта? — със скрита надежда го попита. — Не си още съвсем здрав.

— Всичко е наред — увери я лаконично и отново се зае с лопатата.

Трудът беше изтощителен и на Джералдин все по-често й се налагаше да спира, за да си поеме дъх. Силите й бяха на привършване. „Ето го и краят — мислеше си. — Той иска да се освободи от мен. Ясно е, че вече съм му омръзнала…“ — очите й се напълниха със сълзи.

Вече бе започнало да се здрачава, когато Лестър й направи знак да се приближи.

— Мисля, че е достатъчно. Трябва да побързаме, ако искаме да се махнем оттук, преди да се е стъмнило съвсем. Имаме на разположение време само за два опита. Ако не успеем — оставаме.

Джералдин се покатери в кабината и седна в креслото на втория пилот. Докато закопчаваше предпазния колан, през главата й отново премина мисълта, че всъщност съвсем не й се иска да успеят.

Моторът издаде няколко пресекливи, стенещи звуци. Витлото лениво се завъртя един-два пъти и спря. Джералдин хвърли поглед към Лестър. Беше отслабнал и лицето му беше придобило непроницаем израз. От него лъхаше студ и отчужденост. „Нима това е същият мъж, с когото се любих до самозабрава?!“

— Сега трябва да се получи — почти свирепо каза той и повтори опита.

Този път моторът изрева, закашля се, но постепенно оборотите нараснаха и шумът на витлото стана мощен и равномерен.

Лестър притегна коланите и извика:

— И така, да потегляме.

Машината несигурно се плъзна напред, заклати се, но той веднага я овладя и плавно увеличи скоростта. Джералдин трябваше да признае, че е отличен пилот.

Малко преди края на импровизираната писта, притегли щурвала и издигна самолета във въздуха.

— Стискай палци да издържи — хвърли й кос поглед.

Тя не отговори. Гърлото й се бе стегнало. Успя само да кимне с глава пребледняла. Лестър направи кръг, за да обърне и Джералдин зърна долу хижата. Спусна клепки. „Хубавият сън свърши…“

Той забеляза затворените й очи и нежна усмивка пробяга по лицето му. Спомни си за първата им нощ тук. „Беше толкова импулсивна и страстна. Просто възхитителна! Дали ще успея да я задържа? Обича ли ме, както аз я обичам?“ В главата му се заниза върволица от въпроси. И най-важният беше — дали ще успее да я измъкне здрава и читава.

Опита се да прогони лошите мисли. „Сега ми трябва пълна концентрация. Пак добре, че машината не е пострадала сериозно. Кой знае, колко дълго щяхме да чакаме помощ. Никой не подозира, къде се намираме.“

Без компас му бе трудно да се ориентира. Добре, че познаваше въздушното трасе добре. Често беше летял насам през уикендите.

След около два часа в далечината се появиха светлините на летището. Радиото не работеше и нямаше възможност да поиска разрешение за кацане. Не му оставаше нищо друго, освен да се опита да кацне без всякаква помощ. Като се ориентираше по светлините, маркиращи пистата, насочи самолета за приземяване и скоро колелата се затъркаляха по твърдата бетонна настилка.

— Успяхме! — извика и в гласа му се долови нотка на тържество. — Джералдин, ние сме си вкъщи!

Тя отвори очи. Беше заспала от умора почти веднага след излитането.

— Каза ли нещо? — попита сънено.

— Справихме се и вече сме в Ню Йорк — повтори Лестър и насочи самолета към хангара.

— Радвам се… — без ентусиазъм му отвърна Джералдин.

— Хей, Том, какво става там! — Декс тъкмо допиваше бирата си и се готвеше да си тръгва. Посочи с ръка към небето и забрави за бутилката. — Кой е онзи побъркания там горе? Виж го, изглежда се кани да каца. Опитай се да се свържеш с този идиот по радиото. Не е поискал разрешение за кацане. Гледай го само как лети.

— Тук кулата Ню Йорк, Истърн. Какво ви е прихванало? Веднага отивайте на втори кръг. Тук не можете да кацнете. Тук Ню Йорк, Истърн, чувате ли ме — тук не можете да кацнете! — извика Том в микрофона. — По дяволите! Тоя не отговаря — изруга. — Нахалник, насочва се към хангара. Е, сега вече ще му покажа къде зимуват раците!

Том се втурна към вратата, но Декс, който още следеше сцената от прозореца, го спря с движение на ръката.

— Да не вярваш на очите си — възкликна объркан. — Човече, Том, та това е Лестър! — вече крещейки се обърна той към приятеля си.

— Шегуваш се, разбира се — колебливо промърмори той. — Лестър щеше първо да се обади.

— Слушай какво ти говоря. Това е Лестър. Познавам машината. Давай! Звънни веднага на мистър Принстън и Лаура. Информирай също пресата за завръщането на двамата безследно изчезнали.

Том още не схващаше, какво става и го гледаше не особено умно.

— Прави, каквото ти казах!

В този момент вратата се отвори и в очертанията й застанаха Джералдин и Лестър.

— Наистина е той! — викна отново Декс. — Боже мой, човече, къде се губихте толкова време? Хубава каша забъркахте тука!

Лестър уморено се усмихна.

— Ще ти разкажа по-късно. Сега имам нужда от нещо за пийване.

Декс веднага изтича до малкия стенен шкаф и измъкна оттам бутилка и две чаши.

— Старо уиски. Пазя го само за специални случаи. А че този случай може да бъде причислен към специалните, не може да има и съмнение — напълни чашите, подаде първо на Джералдин, а после на Лестър. — Разказвай, старче! — настоя нетърпеливо. — Къде изчезнахте? Какво, по дяволите, се случи?

— Попаднахме в снежна виелица във Върмонтските планини и се наложи да кацнем принудително.

Декс подсвирна.

— Не се ли наранихте?

— Нищо особено — само няколко незначителни рани. Имахме късмет. Приземихме се сравнително сполучливо, точно около хижата, за която ти бях разказвал.

— Значи през цялото време сте били в нея? Така си и мислех. Трябваше да потърся по-старателно точно там. Досетих се все пак и взех курс в тази посока, но ме спря онази страхотна буря. После полицията реши, че е пълна глупост да ви търсим толкова далече.

— Вероятно нямаше да ни откриеш. Всичко наоколо беше затрупано със сняг…

Лестър не можа да довърши. В същия момент вратата с трясък се отвори и в стаята нахлуха въоръжени с камери и фотоапарати журналисти. Засвяткаха апарати, хорово се задаваха въпроси и настана обичайната за такива случаи суматоха.

Най-после Уолтър Принстън успя да си пробие път през тълпата.

— Джералдин, Джералдин, дете мое! — откри я, седнала в един ъгъл и я притисна в обятията си. Сълзи на радост изпълниха очите му. — Дете мое, мое любимо дете. Слава Богу! Вече си тук. Всичко наред ли е?

— Да, татко. Всичко е окей.

— Тогава да си вървим вкъщи — прегърна я през раменете и я поведе към вратата.

Тя потърси с поглед Лестър, но той беше обсаден от журналистите и не можеше да се откъсне от тях. В блъсканицата не забеляза, че Лаура беше успяла да разкъса живата верига, да се хвърли в обятията на годеника си и да го зацелува неудържимо:

— Дете мое, толкова се радвам, че пак си при мен! — повтаряше Уолтър и я прегръщаше отново и отново.

Лимузината вече ги чакаше и потеглиха към къщи. Още от вратата сестра й я грабна в прегръдките си и я засипа с възклицания и въпроси.

— Колко се радвам, че те виждам, Джералдин! Толкова се тревожехме за тебе! Добре ли си?

— Съвсем.

— Изглеждаш малко бледа.

— Уморена съм. Това е всичко — усмихна се Джералдин малко измъчено.

Сега повече от всякога искаше да остане насаме със себе си.

— Моля ви да не ми се сърдите, но ми се ще да се оттегля и да си почина.

— Разбира се, детето ми. Полегни и се отпусни. В края на краищата, ти си си у дома — съгласи се Уолтър, макар че страшно му се искаше да научи цялата истина за онова, което й се бе случило.

X

На другия ден Джералдин слезе в хола едва следобед. Беше спала дълбоко и без сънища. Сега се чувстваше наистина отпочинала.

— По-добре ли си вече? — посрещна я Гейл. — Ела. Седни и изпий едно кафе с мен.

Тъмните кръгове под очите на сестра й издаваха умората и напрежението от преживяното през последните дни.

За няколко минути се възцари тишина. Накрая Гейл я наруши.

— Искаш ли да ми кажеш нещо?

Джералдин отрицателно поклати глава.

— Не. Не сега.

— През цялото време ли беше с този мъж?

— Да. Наложи се да кацнем принудително във Върмонтските планини.

— Боже мили!

— Успокой се. Виждаш, че нищо не ми се е случило — утеши я не без ирония Джералдин.

— Този човек те отмъкна там, нали?

— Не ме е отвличал!

— Значи ли това, че ти доброволно си отишла с него там? — изумено попита Гейл.

— Да. Съвършено доброволно. Искахме да се уединим за известно време — хладнокръвно излъга Джералдин.

— Защо тогава не ни каза, че отиваш на любовно пътешествие, а ни остави да се тревожим през всичкото това време за живота ти?

— В края на краищата, достатъчно възрастна съм да знам какво върша, нали? — тросна й се тя.

В този момент в стаята влезе икономът с новите вестници и Джералдин ги грабна от ръката му. Прелисти ги нетърпеливо и изведнъж пребледня. Беше попаднала на снимка на Лестър. В прегръдките му сияеше червенокосата от летището. „Щастливо завръщане“ — гласеше заглавието.

„Вчера на летището Ню Йорк, Истърн, преизпълнената от щастие Лаура Прентис се хвърли в обятията на годеника си Лестър Джонсън. Младши шефът на най-голямата самолетостроителна фирма в Щатите, повече от седмица се смяташе за безследно изчезнал. В деня, определен за демонстрационни полети той излетя за кратък полет, но по причини, които не пожела да сподели с пресата, краткият полет завърши едва вчера. Усилията на спасителните отряди и полицията да открият местонахождението му през тези дни, останаха напразни. Лестър Джонсън заяви пред репортерите, че се намирал в добро здравословно състояние.“

„Неговата годеница! — повтаряше си Джералдин. — Лестър е сгоден! Младши шеф на най-голямата самолетостроителна фирма в Щатите — значи той не е обикновен инструктор!“

Не можеше да го проумее. Почувства се неловко. „Как можах да се забъркам в такава каша? И как само се отнасях с него!…“

Тръпки я побиха. „През цялото време ме е водил за носа! Защо веднага не ми обясни всичко? Защо ме постави в такова глупаво положение? Защо ме прелъсти, след като е сгоден за онази Лаура Прентис? Боже, каква глупачка се показах пред него! Лестър сигурно хубавичко ми се е присмивал в мислите си! А аз нямам ли някаква вина? Поради глупавото си високомерие никога в живота си не се опитах да разбера хората около себе си. Никога не се съобразявах с тях. Е, сега си плащам.“

Едва там горе в планината, беше прозряла печалната истина. През дългите, изпълнени със страх и борба часове, прекарани до леглото на Лестър, й беше станало пределно ясно, колко безцелен е бил животът й. Сега трябваше да промени всичко! Трябваше да придаде смисъл на съществуването си. Що се отнася до Лестър, нямаше да го види никога повече. Обичаше го с цялото си сърце, но той беше загубен за нея! Завинаги!

— Какво става с теб? — прекъсна мислите й Гейл и тя осъзна, че напълно беше забравила за присъствието й.

— О, Гейл! Всичко, което съм правила досега са били само глупости. Глупости, високомерие и егоизъм! Но сега — край! Ще се променя, колкото и усилия да ми струва!

Сълзи се стичаха по бузите й. Сестра й седна до нея, прегърна я и започна да я утешава.

— Млада си още. Целият живот е пред тебе — галеше копринените й руси коси.

— Ще продължа следването си в университета — спонтанно реши Джералдин. — Съвсем го зарязах напоследък.

— Идеята ти просто е чудесна — подкрепи я Гейл. — Татко толкова ще се зарадва. Но… какво ще стане с уроците по пилотаж?

— Писна ми от тях!

— Все пак ти си влюбена в този Лестър. Не е ли така? — опита внимателно почвата Гейл.

Джералдин кимна.

— Той е единственият мъж, освен татко, когото обичам и ще обичам винаги.

— Думите ти звучат малко високопарно и книжно — позволи си да отбележи сестра й. — Успокой се! Постепенно ще го забравиш и ще срещнеш друг…

— Никога! — прекъсна я нервно. — Никога няма да го забравя! Но така ми се пада — толкова отвратително се държах с него… Да, той има пълното право да ме презира.

— Недей сега да се размекваш от самосъжаление. Ако този Лестър е истински мъж, ще дойде тук при теб и ще ти обясни всичко.

— Каква полза. Той е сгоден — с трагичен глас отвърна Джералдин.

Гейл изведнъж се ядоса.

— Сгоден, а ти е завъртял главата. Що за човек е той тогава?

— Това е мъжът, когото обичам! — прошепна само Джералдин.

Уолтър Принстън веднага забеляза промените, които бяха настъпили в душата на по-малката му дъщеря, но деликатно се въздържа от въпроси. Интуицията му подсказваше, че те ще бъдат мъчителни за нея. Освен това, тази нова Джералдин му харесваше. Радваше се на упоритостта, с която залягаше над учебниците. Безпокоеше се обаче, че от ден на ден тя ставаше все по-тиха и по-бледа. Оттегли се от всичките си обичайни занимания и потъна само в света на книгите. Уолтър дълго не се решаваше да се намеси в личния й живот, но накрая не издържа.

— Дете, ти трябва да общуваш с хората — започна предпазливо, но веднага беше прекъснат.

— Така се чувствам много добре, татко.

— Ако искаш, можеш да продължиш заниманията си на аеродрума. Съгласен съм!

— Благодаря ти, но вече не желая да имам нищо общо с авиацията. Повярвай ми! Чувствам се отлично — излъга го, за да не го тревожи.

В действителност, сърцето й се късаше от мъка. Почти беше престанала да спи. Непрекъснато мислите й се връщаха към дните, прекарани във Върмонтските планини. Преживяваше в спомените си часовете на нежност и любов. „Ако само можех да видя Лестър отново… Поне веднъж! Но какво би могла да промени тази среща? Той е сгоден и сигурно отдавна е забравил за мен…“

Джейсън се грижеше за нея с трогателна преданост. Ако не се отбиеше, звънеше й по телефона. Осведомяваше се за самочувствието й, за успехите й в университета.

— Когато станеш адвокат, ще ти създам огромна клиентела — шегуваше се понякога.

— Много мило от твоя страна, но мисля да работя като юрисконсулт във фирмата на баща ми — отвръщаше му Джералдин.

Въпреки усилията, които полагаше, той не успя да я извади от летаргията, в която беше изпаднала. Старанията му да я изведе в обществото също оставаха безрезултатни.

— Чувствам се безпомощен, мистър Принстън — оплака се на баща й. — Когато й говоря, имам усещането, че говоря на стената. В мислите си е някъде далеч. След онова премеждие Джералдин просто е коренно променена. Не знаете ли, какво става с нея?

— Не, момчето ми — въздъхна той, — нямам никаква представа. Още повече, че упорито отказва да разкаже за случилото се там. Не допуска никого до себе си. Затворила се е в някакъв свой собствен свят.

— Знаете ли, мистър Принстън, аз съм влюбен в Джералдин — призна си Джейсън.

— Вярвам, но нищо не мога да направя за вас, драги мой. Даже с мен не е откровена. Опитах се да поговоря и с по-голямата си дъщеря, но и тя премълчава нещо. Не зная вече какво да правя.

— Може би една промяна в обстановката ще й се отрази добре… Едно пътуване, например, за да забрави за случилото се.

— Опитайте късмета си. Направете възможното да я придумате, но се боя, че няма да имате успех. В последно време излиза от къщи, само ако се налага да отиде до университета. Отказва дори да ме придружава за вечеря в ресторанта.

— Но ние трябва да направим нещо и да й помогнем. Без съмнение, тя преживява душевна криза.

— Очевидно — съгласи се Уолтър. — Но също така очевидно е, че не желае да приеме помощ от никого. Иска сама да реши проблемите си, каквито и да са те. Познавам добре дъщеря си. Винаги е притежавала силна воля.

— Излиза, че с нищо не може да й се помогне…

— Не искайте прекалено много от нея. Опитайте се да я ободрите. Не я насилвайте. Може би един ден, когато преодолее проблемите си, всичко ще улегне и ще се нормализира. Горещо вярвам в това.

Джейсън волю-неволю трябваше да се съгласи. Все пак се радваше, че поне можеше да я вижда и да разговаря с нея. Вярваше, че денят, в който щеше да я спечели за себе си, все някога щеше да настъпи. Откъде би могъл да знае, че всяка минута й бе запълнена с мисли за Лестър. И колкото повече мислеше за любимия мъж, толкова повече се опечаляваше. Цялото й същество неудържимо се стремеше към него и това покоряващо чувство растеше непрекъснато. Понякога й се струваше, че няма да може да устои на тази страст. Често нощем се събуждаше от гласа на Лестър, който я зовеше. Скачаше, но в следващия миг разбираше, че това е само илюзия.

Седмици бяха изминали от завръщането им. Лестър трябваше да дава отговори на безброй въпроси. Полицията искаше точно и пълно, изложение за събитията. Но не само тя обаче искаше отчет. Лаура също. Отначало й спести някои подробности, за да не й причини болка, но ден след ден годеницата му се убеждаваше, че с него са настъпили големи промени. Беше му трудно да се концентрира, внезапно избухваше, понякога като че ли въобще не слушаше какво му говори. С непогрешимото си женско чувство тя улавяше, че Лестър постепенно й се изплъзва, и че причината е същата онази Джералдин Принстън.

Нито за миг той не преставаше да мисли за жената, която обичаше. Каквото и да се опитваше да върши, пред очите му неизменно стоеше пленителното й лице и душата му се свиваше при спомена за изпълнените с нежност часове в хижата. Безброй пъти, с неимоверни усилия на волята потискаше непреодолимото си желание да й позвъни по телефона и да чуе любимия глас. Убеждаваше сам себе си, че след всичко случило се, няма смисъл да опитва, че ако се осмелеше да я посети вкъщи, сигурно нямаше да го приеме. В едно само беше уверен, дори Джералдин никога да не стане негова, връзката му с Лаура ставаше вече невъзможна. Любовта му към Джералдин винаги щеше да се изправя между тях.

— Искам да поговоря с теб — обади се един ден на годеницата си по телефона.

Тя беше почти сигурна, че моментът за сериозното и окончателно решение е настъпил. Със свито сърце даде съгласието си. Преди да тръгне положи всички усилия да изглежда по-добре. Както у всички жени по света, при такива случаи, в нея все още мъждукаше искрица надежда, че отново може да събуди любовта му и да го спечели за себе си.

Но надеждите й бързо рухнаха. Още в момента, когато Лестър дойде да я вземе от къщи, й стана ясно, че за нея играта е безвъзвратно загубена. Напразно се стараеше да придаде на разговора безобидна насока. Отначало се мъчеше, колкото се може повече да отдалечи неизбежното и горчиво обяснение. Говореше му за разни незначителни неща, но той беше разсеян. Личеше си, че в мислите си е някъде далеч — не тук и не с нея.

Вечерята в малкия ресторант, който смятаха за свое любимо място, завърши в мълчание. Когато беше поднесен десертът, Лестър сложи длан върху ръката й. Докосването му я прониза като от електрически ток. Ясно разбра, че окончателното обяснение започва, и че никаква сила на света не е вече в сила да го отложи.

— Лаура, искаш ли да си останем добри приятели?

— Нима не сме такива и сега?

— Имаш право. И аз много бих желал да си останем такива и в бъдеще.

— Искаш по най-деликатния начин да кажеш, че приятелството е единственото чувство, което изпитваш към мен? — с истерична нотка в гласа се засмя Лаура.

Лестър я погледна с тъга.

— Ти си разумна жена. Моля те да ме извиниш, но не мога с нищо да променя нещата. Не желаех да те разочаровам, но…

— Но ти обичаш тази Джералдин Принстън повече от мен — довърши тя вместо него, като открито го погледна в очите. — Нали това искаше да ми кажеш?

Лестър кимна.

— Да. Вярно е. Обичам я повече отколкото бих могъл да изразя с думи. Искрено съжалявам, че се случи така.

— Не бива да се измъчваш със съжаления. Това може да се случи с всеки — усмихна се Лаура насила.

Костваше й невероятно усилие да не избухне в сълзи.

— Радвам се, че го приемаш така леко — погледна я той с благодарност.

— А какво казва за това Джералдин?

Лестър наведе глава.

— Тя дори не подозира…

— Искаш да кажеш, че още не си й говорил за любовта си?! — възкликна Лаура.

— Да, така е. Ако бях се опитал да й призная, сигурно щеше да ми залепи плесница.

— О, Лестър, ти просто си един романтичен мечтател — засмя се тя. С учудване установи, че не му се сърдеше. Напротив! Изпитваше даже съжаление.

— Направи ли поне опит да се срещнеш с нея?

— Не те разбирам — на свой ред объркано я погледна Лестър.

— Опита ли се поне да й кажеш, че я обичаш?

— Не! Всъщност, това е нещо ново и за мен.

— Опасяваш ли се, че е възможно наистина да получиш отказ?

— След всичко, което се случи, смятам даже, че ще бъде почти сигурно.

— Още ли се самообвиняваш за тази история с катастрофата?

Лестър кимна.

— Не биваше да я отвличам в планината!

— Отвличане? Да не би да се самообвиняваш в престъпление. Тази Джералдин е пълнолетна и в края на краищата, много добре е знаела на какво се решава!

Нямаше смисъл да й противоречи. Освен това, не му се искаше да прави разбор на случилото се. Затова промени темата.

— Лаура, би ли ме придружила на благотворителния бал в събота?

Тя успя да се усмихне.

— След като не съм повече твоя годеница, не ми остава нищо друго, освен да ти стана придружителка. Всъщност, може даже да се получи доста забавно!

— Благодаря ти, Лаура. Ти винаги си постъпвала с мен почтено.

— Знаеш ли, в действителност даже се радвам, че си изяснихме нещата. Между нас нещо не вървеше още преди срещата ти с тази Джералдин. Така ли беше? — открито го погледна Лаура.

— Права си. Никога не бих могъл да ти предложа цялата любов, която заслужаваш.

— Но сега приятелството ни ще бъде още по-силно — уверено заяви тя.

— Искрено си го пожелавам — погали ръката й Лестър.

— Хайде, престани да флиртуваш с мен. Какво ще каже Джералдин ако ни види?

Лестър имаше чувството, че от гърдите му падна огромна тежест.

XI

— Скъпа, много те моля да ме придружиш на този бал — обърна се Уолтър Принстън към дъщеря си на закуска.

— Но, татко, знаеш, че не понасям тези балове. Моля те да ме пощадиш.

— Дете мое, нима не можеш да ми направиш тази услуга? Виждаш ли, имам за уреждане някои делови въпроси, а там ще присъстват важни за мен хора. Не мога да си намеря толкова бързо друга компаньонка — направи опит да се пошегува той.

Истинската причина да настоява, беше желанието му да я измъкне от усамотението й. Не държеше особено на бала, но сега виждаше добър предлог да я изведе от къщи и да я срещне с хора.

— Ще си помисля — обеща му Джералдин.

— Ако се съгласиш, утре можем да излезем в града, за да си купиш нещо. Какво ще кажеш?

— Имам достатъчно дрехи, но ако много държиш…

— Чудесно — зарадва се Уолтър. — Означава ли това, че ще ме придружиш на бала?

Тя се засмя.

— Страхувам се да те пусна сам сред толкова хубави жени. Може да ти се случи нещо.

— Ще присъстват мисис Кимбърли и мисис Чамбърс — позастарели, закръглени дами, които отдавна са хвърлили око на все още атрактивния ерген.

— Е, тогава трябва да удвоя вниманието си — влезе в шеговития му тон Джералдин.

— Знаех си, че присъствието на тези две дами ще ускори решението ти — заяви с усмивка и облекчение баща й.

На следващия ден двамата буквално преровиха всички бутици и луксозни магазини. Във всяка дреха Уолтър откриваше някакви недостатъци. Най-сетне в един малък бутик намериха рокля мечта от розова коприна, като че ли специално създадена за Джералдин. Плътно прилепнала към тялото й, тя прекрасно подчертаваше женствеността на фигурата й.

Корсажът стоеше като излят по формите й и оставяше на показ нежните й тесни рамене.

— Забелязвам, че в ансамбъла липсва нещо — лукаво се усмихна баща й.

Заведе я в най-престижния ювелирен магазин и липсата беше запълнена от едно изящно колие от едри сапфири и смарагди.

— Татко, ти пак започваш да ме глезиш — протестираше престорено Джералдин.

— Държа да бъдеш най-красивата тази вечер — оправдаваше се той.

— Срещу мисис Кимбърли и мисис Чамбърс шансовете ми са нищожни.

И двамата сърдечно се разсмяха.

Вечерта, когато хванати под ръка прекрачиха балната зала, Уолтър Принстън не можеше да скрие гордостта си. Гостите на бала не пестяха комплиментите си. Даже на мисис Кимбърли и мисис Чамбърс не им оставаше нищо друго, освен да изобразят възторг.

— Роклята ви наистина е вълшебна, мис Принстън — пропяха и двете в хор.

Джералдин учтиво им поблагодари и насочи вниманието си към поддържане на светски разговори с хората, които й представяше баща й.

Необяснимо защо, чувстваше някакво особено нервно напрежение. През целия ден изпитваше смътно безпокойство. „Вероятно причината е продължителната изолация от обществото, на която се подложих“ — помисли си.

Тя и баща й бяха негласните почетни гости на бала и мисис Кимбърли — в качеството си на домакиня — ги помоли да открият танците. Уолтър с удоволствие се съгласи, обви с ръка талията на дъщеря си и елегантно я поведе през залата.

Изведнъж ръцете на Джералдин изстинаха. „Не! Сигурно е видение! Сега ще се събудя и ще стане ясно, че е било само сън!“ Неволно цялата се разтрепери. Движенията й внезапно станаха несигурни и даже настъпи баща си.

— Излизаш от такта, съкровище мое — оплака се е усмивка той.

— Извини ме, татенце… — успя да промълви със замрял дъх.

Уолтър Принстън погледна с тревога побледнялото й лице.

— Какво става, мило дете? Изглеждаш тъй, сякаш си видяла призрак.

— Може и така да е…

Сред танцуващите беше зърнала Лестър. Понечи да помоли баща си да напуснат бала, но закъсня. Лестър също я беше забелязал. Той танцуваше със същата онази червенокоса, за която вестниците бяха писали, че е неговата годеница.

— Извини ме, татко. Не се чувствам добре… — напусна дансинга под загрижения поглед на Уолтър.

Лестър кимна за извинение към Лаура и я последва. Във фоайето я затърси с поглед. Беше се отправила към тоалетната. С решителни крачки я догони и застана срещу нея.

— Джералдин — тихо й каза. — Колко е хубаво, че се срещнахме!

Коленете й се разтрепериха, когато чу топлия му глас и усети докосването му. Погледна го право в очите — тези очи, които толкова беше бленувала и към чиито ласки се бе стремила с цялото си същество.

— Лестър? Да, наистина, колко е чудесно да те срещна тук… — с приветлива усмивка му отвърна, въпреки че сърцето й заплашваше да спре.

— Как си? — прозвуча някак неестествено гласът му.

— Добре съм. Радвам се, че се видяхме отново, но те моля да ме извиниш — с кавалер съм, а и годеницата ти сигурно те очаква с нетърпение.

Обърна се и понечи да се отдалечи, но Лестър задържа ръката й.

— Непрекъснато мисля за времето, което прекарахме в хижата… — започна почти шепнешком.

— Така ли? А аз не! Забравих за всичко това… — „Трябва да се овладея, мислеше трескаво. Не бива да позволявам да се забележи, че чувствата ми ще ме убият, че искам да съм в ръцете му, и…“.

— Джералдин! Защо ме отбягваш!? Още ли не си ми простила отвличането в планината?

— О, отдавна съм го забравила — тихо промълви. „Не! Няма да мога да запазя хладнокръвие, когато се намирам толкова близо до него.“

— Нима забрави и нощта, в която се любихме така всеотдайно!

— Да. И за нея забравих… — прошепна и очите й се напълниха със сълзи.

— Джералдин, не е възможно да си забравила онези мигове!

— А защо не? Ти ме излъга, измами ме! Играеше пред мен ролята на влюбен, въпреки че си бил вече сгоден — изтръгна се от гърдите й. — Защо тогава да не забравя? Пък и толкова много време мина оттогава.

Лестър я погледна изумен.

— Значи ли това, че си изпитвала някакви чувства към мен?

— Да, може да се каже и така… — призна си свенливо Джералдин. — И аз, глупавата гъска, те обичам и сега. Така! Сега можеш да ми се надсмиваш колкото си щеш и да се върнеш при годеницата си!

Той не можеше да повярва на ушите си.

— Боже мой! А аз мислех, че си студена като лед, и че за теб всичко е било забавна игричка. Толкова често протягах ръка към телефона да те чуя, но ме спираше страхът, че ще ме отблъснеш. Всяка минута мислех само за теб. Ти изчезна тогава така внезапно от летището.

— А какво трябваше да правя там? Може би да гледам, как прегръщаш и целуваш годеницата си?

Лестър сложи ръце върху тесните й голи рамене и силно я притисна към себе си.

— Тя не ми е вече годеница — прошепна в ухото й.

— Наистина ли? — промълви Джералдин, примряла в прегръдката му.

— Да, така е. Ти си единствената жена в моя живот, любов моя. Освен майка ми.

Хвана брадичката й и устните му докоснаха връхчето на красивото й носле.

Това не й стигаше. Тя се повдигна на пръсти и го целуна по устата. За няколко мига целият свят изчезна. Съществуваха само те двамата и тяхната любов.

— Ще ми простиш ли? — попита Джералдин, когато устните им се разделиха.

— Нямам какво да ти прощавам, скъпа.

— Даже и това, че те взех за инструктор?

Лестър се засмя.

— Напротив. С това ти ми направи комплимент. На изпита щеше да се наложи да ти призная истината. Ако искаш, мога да ти намеря един добър учител.

— Не, благодаря. За какво ми е да се уча да пилотирам. Ти, както забелязах, умееш да го правиш доста добре. Само дето трябва малко да потренираш по трасето към хижата.

Лестър я притисна към себе си.

— Права си. Какво ще кажеш за утре сутринта?

— Не бързай да обещаваш. Не се знае, дали ще можеш да мигнеш тази нощ.

Джералдин му хвърли лукав поглед, хвана го за ръката и буквално го повлече след себе си към изхода.

Заслуги

Имате удоволствието да четете тази книга благодарение на Моята библиотека и нейните всеотдайни помощници.

Лого на Моята библиотека
http://chitanka.info

Вие също можете да помогнете за обогатяването на Моята библиотека. Посетете работното ателие, за да научите повече.